Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [INFO] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка, встановлення факту перебування на повному утриманні померлого та просила, встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі між [PERSON] та загиблим [INFO] - [PERSON] у період з червня 2022 року по 22.12.2023 року та встановити факт перебування на повному утримані загиблого [INFO] [PERSON] члена його родини [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в зв`язку із збройною агресією, [PERSON] з 24.02.2022 року був мобілізований до Збройних Сил України [INFO] [PERSON] під час виконання військового обов`язку загинув у віці 51 рік. За життя померлого [PERSON] у період з червня 2022 року по [INFO] вони проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, побут, мали спільний бюджет, разом проводили дозвілля та відпочинок, мали права і обов`язки притаманні подружжю. 26.01.2024 року вона подала заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця до [INFO] яке надало відповідь від 28.02.2024 року №с/1058 що заява залишається без розгляду, оскільки у заяві вона зазначила себе цивільною дружиною загиблого, але з згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис про перебування у шлюбі [PERSON] з загиблим на дату смерті відсутній та у зв`язку з відсутністю документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб підтверджують, що [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] .. Зазначала, що вони із [PERSON] проживали однією родиною, вона фактично знаходилася на утриманні [PERSON] , який систематично матеріально допомагав, надавав кошти, які для неї були постійним і основним джерелом засобів до існування, оскільки вона ніде не працювала і доходів не отримувала. Відповідачем позивач визначила [PERSON] -матір померлого, так як вирішення цього спору вплине на зменшення розміру одноразової грошової допомоги належних їй як матері після загибелі [PERSON] при виконанні військового обов`язку. Встановлення цих фактів позивачці необхідно для можливості отримання виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, оскільки вона є особою, яка має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги на підставі ч.4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Ухвалою судді від 06.01.2025 позовну заява прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначене підготовче засідання, сторонам встановлено строк для подання заяв по суті справи. 20.01.2025 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, заяву про виклик свідків та клопотання про витребування доказів. У відзиві представник відповідача зазначає, що твердження [PERSON] , що вона проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу із Захисником України, [PERSON] , у період з червня 2022 по 22.12.2023, а також перебувала на повному його утриманні не відповідає дійсності з огляду на наступне. 24.02.2022 р. [PERSON] став до лав Збройних Сил України та відповідно до наказу №29 від 24.02.2022 р. був зарахований на військову службу до військової частини [NUMBER] . До 24.02.2022 р. [PERSON] проживав разом із матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою знаходяться його особисті речі. З 16.09.2023 р. [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Згідно із відповіддю на адвокатський запит від 09.04.2024 р. №1805/1658 солдат [PERSON] з 09.11.2023 р. по 16.11.2023 р. перебував у відпустці терміном 5 діб (в тому числі, 2 доби на дорогу).Під час перебування у короткостроковій відпустці [PERSON] також проживав за адресою: [ADDRESS] разом із своєю матір`ю [PERSON] . Акт від 10.05.2024 р. долучений позивачем не є належним та достовірним доказом спільного проживання [PERSON] та [PERSON] та вказаною адресою, оскільки [PERSON] проходив військову службу, відповідно до якої [PERSON] в період з 09.11.2023 р. по 16.11.2023 р. перебував у відпустці терміном 5 діб, решту часу він знаходився на службі, що виключає його можливість проживати разом із позивачем за вказаною нею адресою у вказаний час і цієї самої причини, [PERSON] за адресою [ADDRESS] не міг займатись домашніми справами, прибудинковою територією, організацією побуту, купувати та приносити пакети з продуктами та речами домашнього побуту, побутову техніку, займатись ремонтом квартири, купувати та приносити матеріали для ремонту квартири. У 2022-2023 рр. [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України, мав лише декілька днів відпустки, тому зустрічі з [PERSON] мали не постійний, епізодичний характер, а також вказане спростовує факт спільного проживання [PERSON] разом із позивачем однією сім`єю як чоловіка та жінки, так званої «цивільної дружини» тим паче, ведення ними спільного господарства. Адже [PERSON] не перебував у м. Запоріжжя та не міг проживати разом із позивачем за вказаною нею адресою. Також у своєму позові [PERSON] посилається на ч. 4 ст. 16-1 Закону №2011-ХІІ у редакції яка була прийнята 09.12.2023 р. та набрала чинності 29.03.2023 р., однак спірні правовідносини виникли раніше, а саме, [PERSON] загинув [INFO] , [PERSON] подала заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця до [INFO] 26.01.2024 р., яке, у свою чергу, надало відповідь 28.02.2024 р.. Відповідно, станом на момент виникнення спірних правовідносин діяла така редакція ч. 4 ст. 16-1 Закону №2011-ХІІ, відповідно до якої у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). [PERSON] не відноситься до кола таких осіб. Закон №2011-ХІІ у редакції, яка набрала чинності 29.03.2023 р., не скасовує і не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі, отже, до спірних правовідносин не можна застосовувати на ч. 4 ст. 16-1 Закону №2011-ХІІ у редакції викладеній позивачем. З огляду на те, що [PERSON] не проживав разом із [PERSON] , не вів із нею спільного господарства, навіть майже не бачився із позивачем протягом 2022-2023 років, не можна стверджувати, що вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а квитанції долучені до позову [PERSON] підтверджують факт епізодичного перерахування грошових коштів останній [PERSON] як фінансової допомоги для виконання нею ремонту у належній їй квартирі, у якій останній ні дня не проживав, без наміру утримувати її як свою дружину. [PERSON] був щедрою людиною, тому така фінансова допомога з його боку не була рідкістю, що підтверджується відповідними даними банківського рахунку [PERSON] та показаннями свідків. Зокрема, [PERSON] надавав грошову допомогу дітям- спортсменам для їх розвитку, оскільки сам є колишнім спортсменом, а також іншим членам своєї родини та військовим побратимам. Також було звернено увагу суду на поведінку позивача, зокрема те, що раніше нею було подано: позовну заяву до [PERSON] , третя особа [INFO] про встановлення факту перебування на утриманні померлого (ухвалою Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 20.11.2024 р. у справі №335/2772/24 позов було залишено без розгляду за заявою позивача); позовну заяву до [PERSON] , третя особа [INFO] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки (ухвалою Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 21.11.2024 р. у справі №335/7819/24 позов було залишено без розгляду за заявою позивача). Таким чином, справа, що розглядається, є вже третім судовим провадженням, ініційованим [PERSON] на підставі одних і тих самих обставин та доказів, де відповідачем виступає [PERSON] - мати, яка втратила на війні за незалежність України найжорожчу для неї людину - сина. При цьому, мотивом звернення до суду [PERSON] , яка , на її думку, перебувала у відносинах з [PERSON] з червня 2022 року, досить не тривалий час, є отримання одноразової грошової допомоги після загибелі [PERSON] . Такі дії [PERSON] змушують [PERSON] , горюючу мати, яка до всього ще й є людиною похилого віку з березня 2024 року брати участь у судовому розгляді та заново переживати емоції, пов`язані із загибеллю сина, особисте життя якого розглядається під мікроскопом, зокрема, але не виключно, шляхом дослідження його особистого листування. За таких обставин, просить суд врахувати вищевикладені обставини та поведінку позивача та покласти судові витрати, понесені позивачем, у повному обсязі на [PERSON] і у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 31.01.2025 Міністерством оборони України подані письмові пояснення на позовну заяву, в яких третьою особою зазначено таке. Встановлення даного факту необхідно для отримання соціальних пільг та допомог в зв`язку з загибеллю військовослужбовця [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно ст. 16-1 Закону №2011-ХІІ (в редакції на дату загибелі [PERSON] ): у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого)військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Так, відповідно стаття 30 вищезазначеного закону (Члени сім`ї, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Але Позивач не відноситься до кола вищезазначених осіб.Також зазначив, що на доказ того, що [PERSON] проживав із позивачем, сумісно займався організацією побуту та веденням господарства, [PERSON] посилається на скріншоти листування в соціальних мережах та на спільні фото. Третя особа вважає, що ці докази є недостатніми, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Адже фото не містять зазначення дати, коли вони зроблені і не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю, наявність спільних прав та обов`язків подружжя. Крім того, Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя розглядалась справа №335/2772/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [INFO], про встановлення факту перебування на утриманні померлого [PERSON] . Так, у зазначеній справі представник відповідача [PERSON] повідомила, що 24.02.2022 року [PERSON] став до лав Збройних Сил України та відповідно до наказу №29 від 24.02.2022 року був зарахований на військову службу до військової частини [NUMBER] . До 24.02.2022 року [PERSON] проживав разом із матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 11.04.2024 року та показаннями свідків.З 16.09.2023 року [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Зазначене вказує на те, що у 2022-2023 роках [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України, мав лише декілька днів відпустки, тому зустрічі з [PERSON] мали не постійний, епізодичний характер. Враховуючи зазначене, Позивачем не надано достатніх доказів, на підставі яких можна встановити факт проживання з [PERSON] , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя та перебування на його утриманні ,а тому просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. 03.02.2025 представником позивача подано відповідь на відзив відповідача, в яких позивач підтримав заявлені вимоги наводячи відповідні аргументи проти доводів відповідача та додатково зазначила, що правовідносини які виникли в результаті подання заяви позивачем продовжують існувати на момент набрання нових змін, а тому нові норми не створюють зворотної дії у часі, а натомість регулюють вже існуючі правовідносини, а тому зазначає, що позивач має право на включення до кола осіб, які можуть претендувати на отримання відповідної допомоги. Просить позов задовольнити. 10.02.2025 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, з відповідними аргументами і повторно звернено увагу суду на те, що спірні правовідносини виникли раніше і не можуть вважатись триваючими (а саме, [PERSON] загинув [INFO] , [PERSON] подала заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця до [INFO] 26.01.2024 р., яке, у свою чергу, надало відповідь 28.02.2024 р. із посиланням на чинне на той момент законодавство). Саме ця вищевказана відповідь стала підставою для звернення із позовом. Просить відмовити у задоволенні позову. 18.02.2025 року представником позивача подані пояснення в порядку п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України. Ухвалою суду від 21.02.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про огляд доказів -мобільного телефону [PERSON] в порядку ч.1 ст.85 ЦПК України в приміщенні суду із приєднанням протоколу огляду або інших документів огляду як доказів до матеріалів справи відмовлено. Письмові «пояснення (в порядку п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України)» представника позивача повернуто без розгляду. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви представників сторін про виклик свідків - задоволено. Викликано в якості свідків: позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] . Клопотання представника відповідача про витребування доказів- задоволено. Витребувано у Міністерства оборони України інформацію про: дати звільнень, відряджень, відпусток, у яких перебував молодший сержант [PERSON] [INFO] , який загинув [INFO] за час військової служби у військовій частині [NUMBER] ; контактних осіб, яких зазначив молодший сержант [PERSON] на випадок порання або загибелі. Ухвалою суду від 11.09.2025 року прийнято та долучено до матеріалів справи: фотокопії фотографій у кількості 19 штук; фотокопія договору поставки №1/220323-1; фотокопія договору №385; скріншотів з телефону, що підтверджують дату фотографій з весілля; Скріншот з «Нової пошти»; Адвокатського запиту ТОВ «Епіцентр К» ; Відповіді №52 від ТОВ «Епіцентр К»; Квитанції про ремонт телефону; Акту виконаних робіт; фото листівки з подарунком; Скріншот з налаштувань телефону позивачки. 20.06.2025 року від Міністерства оборони України надійшла витребувана інформація, а саме витяги з наказів командира військової частини [NUMBER] стосовно питань проходження військової служби молодшим сержантом [PERSON] , а також анкета військовослужбовця. У судовому засіданні допитана в якості свідка позивач [PERSON] пояснила, що познайомилася з [PERSON] у 2001 році, вони спільно проживали до 2005 року. З цього часу вони бачилися інколи, так як жили недалеко. У 2006 році вони зустрілися знов, між ними було близьке спілкування, потім знов розійшлися і бачилися інколи. У 2012 році [PERSON] запросив її поїхати у м.Донецьк з друзями, але у неї не вийшло. У 2014-2015 році вони знов зустрілися, [PERSON] був у формі і повідомив, що уклав контракт на рік. Потім вони бачилися у 2016 році. У 2021 вони побачилися і він захотів зайти до неї у квартиру, у них знов зав`язалися стосунки. У 2022 році вона дізналася, що [PERSON] на війні, дуже хвилювалася за нього. Вона почала йому писати, і він став приходити до неї, його відпускали. Приходив і прохав, щоб вони поновили стосунки. У червні 2022 року він прийшов і вони стали жити як чоловік і дружина. Від 2 до 5 разів він приходив і давав гроші на побут, вона йому відправляла посилки. У 2023 році вони жили як чоловік та дружина і вирішили робити ремонт у квартирі, він перераховував гроші на карту, знайшов робітника. У 2023 році вони спілкувалися про весілля, планували на післявоєнний час. [PERSON] говорив купити весільну сукню, прохав звільнити з роботи, і прохав не ходити на війну як медика. Він писав їй вірші Сковороди і називав: «кохана дівчинка». Пояснила, що їй першій повідомили про загибель [PERSON] . Вказала, що вона ніде в документах [PERSON] не вказана, проте вона має право на фінанси, вказала, що «..такого я більше не знайду». Зазначила, що їй потрібна фінансова допомога. Раніше вони спілкувалися і з мамою, і з братом, [PERSON] приводив її до сім`ї. Вказала, що працювала реабілітологом. Наприкінці серпня 2022 року звільнилася, стала на облік по безробіттю. Вказала, що була заміжньою двічі, але [PERSON] завжди хотів до неї повернутися. [PERSON] завжди допомагав іншим, юним спортсменам. Після загибелі [PERSON] вона влаштувалася на роботу, отримує гроші. Просить позов задовольнити на підставах, що викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просить його задовольнити на підставах, які викладені у позовній заяві та заявах по суті справи. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечує у повному обсязі з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Представник наголосив, що позивачем не надано жодного належного доказу, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] існували стосунки, які притаманні подружжю, а епізодичні зустрічі не свідчить про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки та перебування на його утриманні. Також зазначила, що встановлення цих фактів не призведе для [PERSON] до наслідків у вигляді отримання одноразової грошової допомоги, оскільки вона не відноситься до кола осіб, які мали право на її отримання за законом, який діяв на момент смерті [PERSON] . У судовому засіданні представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] на підставах, які викладені у письмових поясненнях, вважає вимоги безпідставними і необґрунтованими. Відповідно до ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. 29.10.2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та з урахуванням складності справи ухвалив відкласти ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення - 07.11.2025 року о 14:00 годині. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами у межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 01.07.2021 року зареєстрована та проживає у [ADDRESS] . [PERSON] згідно копії трудової книжки та відомостей форми ОК-5, ОК-7 звільнилася з КНП "Обласний дошкільний заклад з надання психіатричної допомоги та реабілітації"ЗОР 28.07.2022 року з посади сестри медичної з лікувальної фізкультури, і до 13.01.2023 року отримувала соціальні виплати допомоги по безробіттю, згідно відомостей ПФУ,ДПС з березня 2023 року по 01.01.2024 доходів не мала. [PERSON] , [INFO] народжуення є сином [PERSON] , [INFO] і до 24.02.2022 р. проживав разом із матір`ю, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою голови квартального комітету №62 Вознесенівського району Ільюшенкової В.В. від 11.04.2024 р. та не спростовється учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. 24.02.2022 р. [PERSON] став до лав Збройних Сил України та відповідно до наказу №29 від 24.02.2022 р. був зарахований на військову службу до військової частини [NUMBER] . [INFO] [PERSON] загинув у с. Новобахмутовка Донецької області у віці 51 рік, актовий запис №3067 від 28.12.2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 28.12.2023 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південного між регіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) . Згідно витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 13.09.2023 року №259 [PERSON] звільнено від займаних посад військової частини [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та призначено до військової частини [NUMBER] з 14.09.2023 року. [PERSON] щорічна основна відпустка за 2022 рік не надавалася, щорічна відпустка у 2023 році використана не у повному обсязі 10 діб, відпустка за сімейними обставинами за 2023 рік не надавалася. З 16.09.2023 р. [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] від 09.04.2023 №100 солдат [PERSON] убув у відпустку з 10.04.2023 по 19.04.2023 року. Згідно із відповіддю на адвокатський запит від 09.04.2024 р. №1805/1658 командира військової частини [NUMBER] солдат [PERSON] з 09.11.2023 р. по 16.11.2023 р. перебував у частині основної щорічної відпустки терміном 5 діб (в тому числі, 2 доби на дорогу). З 20.11.2023 року до моменту загибелі [PERSON] перебував у відрядженні у військовій частині [NUMBER] . Загинув [INFO] . Контактними особами, який зазначив молодший сержант [PERSON] на випадок поранення або загибелі є [PERSON] -мати та [PERSON] -брат. Встановлено, що з 24.02.2022 року по день загибелі [INFO] [PERSON] перебував на військовій службі на різних посадах у військових частинах [NUMBER] , відряджався до в/ч [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , проходив військову службу у в/ч [NUMBER] з 14.09.2023 року, відряджений до в/ч [NUMBER] з 20.11.2023 року до моменту загибелі [INFO] . За цей період [PERSON] у 2022 році відпусток не мав, у 2023 році мав відпустки загалом 15 днів - з 10.04.2023 по 19.04.2023 року та з 09.11.2023 р. по 16.11.2023 р. - 5 діб (в тому числі, 2 доби на дорогу). У декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0001-7НХЕ-А7А0 від 15.09.2023 р. [PERSON] вказав у якості довіреної особи пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку свого брата - [PERSON] та зазначив місце проживання: [ADDRESS] . [PERSON] 30.12.2023 року був похований на Правобережному кладовищі згідно до свідоцтва про поховання № [NUMBER] братом [PERSON] , яким також понесено усі ритуальні витрати пов`язані з похованням [PERSON] , що підтверджується відповідним актом. 29.02.2024 року [PERSON] видано довідку №1805/1039 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що померлий [PERSON] дійсно брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України. Ця довідка є підставою для надання особі статусу члена сім`ї загиблого (померлого) Захисника чи Захисниці України. В порядку ПКМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану») матері [PERSON] призначена одноразова грошова допомога. Через місяць після смерті [PERSON] , а саме [INFO] [PERSON] звернулася до [INFO] із заявою за вх.№1033/с від 26.01.2024 року щодо можливості призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю [INFO] у період воєнного стану військовослужбовця [PERSON] . На вказану заяву 28.02.2024 року [INFO] повернув на доопрацювання документи [PERSON] щодо можливості призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю [INFO] у період воєнного стану військовослужбовця [PERSON] , оскільки у своїй заяві про виплату заявниця зазначила себе цивільною дружиною загиблого, але згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актовий запис про перебування у шлюбі з загиблим на дату смерті відсутній. В редакції ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» чинній на дату смерті військовослужбовця, заявник не відноситься до одного з подружжя, а також не можливо встановити, чи перебувала вона на утриманні військовослужбовця, а тому підстав для направлення документів до [INFO] на розгляд щодо можливості призначення допомоги не має. З Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що [PERSON] протягом 2024 року, що не заперечується і сторонами, втретє звернулася до суду із позовом до того ж відповідача і з тим же предметом і підставами. Так, у 12.03.2024 року березні 2024 року до суду було подано позовну заяву до [PERSON] , третя особа [INFO] про встановлення факту перебування на утриманні померлого. Ухвалою Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 20.11.2024 р. у справі №335/2772/24 позов було залишено без розгляду за заявою позивача. Також, подано позовну заяву до [PERSON] , третя особа [INFO] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки (ухвалою Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 21.11.2024 р. у справі №335/7819/24 позов було залишено без розгляду. Таким чином, справа, що розглядається, є вже третім судовим провадженням, ініційованим [PERSON] . Метою звернення до суду [PERSON] із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу та перебування на його утриманні є отримання одноразової грошової допомоги після загибелі [PERSON] , про що неодноразово зазначалося і самим позивачем у судовому засіданні та у заявах по суті спору. Надаючи оцінку доказам, які надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог щодо вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі між [PERSON] та загиблим [INFO] - [PERSON] у період з червня 2022 року по 22.12.2023 року та вимогам про встановлення факту перебування на повному утримані загиблого [INFO] [PERSON] члена його родини [PERSON] судом встановлено таке. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 2) перебування фізичної особи на утриманні; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 712/11298/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20, від 17 січня 2024року у справі № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23),від 23 травня 2024 року у справі № 441/1811/20, провадження № 61-2633св24. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка [PERSON] , яка є його сестрою, [PERSON] не надано». Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 39.3. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22)). Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.12.2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03.03.2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Схожий за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019року у справі № 554/8023/15-ц, в постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283 цс 18). Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20 (провадження № 61-9778св23). Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Так, позивач на обґрунтування спільного проживання як чоловік та жінка у період з червня 2022 року по 22.12.2023 року посилається на листування між нею та [PERSON] , переказ їй коштів, здійснення ремонту у житлі, придбання майна, фотокартки, скріншоти листування в соціальних мережах, скріншоти про направлення посилок, платіжні інструкції щодо перерахувань грошових коштів, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/ суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 31.05.2024 року, копію трудової книжки, довідку про купівлю сукні, виписку про рух коштів по картці АТ «КБ ПриватБанк», акт сусідів про спільне проживання, розписка, що [PERSON] довірив позивачу отримати кошти при звільненні, довідки форми ОК-5 та форми ОК-7 Пенсійного фонду, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач заперечує факт спільного проживання позивача та [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу та перебування [PERSON] та утриманні у [PERSON] . Надаючи оцінку наданим доказам суд встановив таке. Верховний Суд вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19). Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18). Усні покази свідків які за своїм змістом у цій справі фактично нічого не підтверджують та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту саме перебування позивача із померлим у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19). Так, надаючи оцінку акту від 10.05.2024 р. який складено, як зазначено у ньому, сусідами квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та особами, яким нібито відомий факт спільного проживання та ведення сумісного господарства позивачем та [PERSON] суд визнає його неналежним та недостовірним доказом спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , з огляду на те, що згідно вказаного Акту сусіди підтверджують, що з 19.06.2022 року по 22.12.2023 року (день смерті) [PERSON] проживав разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що спростовується інформацією, наданою військовими частинами Міністерства оборони України, відповідно до якої [PERSON] 24.02.2022 року по день загибелі [INFO] перебував на військовій службі на різних посадах у військових частинах [NUMBER] , відряджався до в/ч [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , проходив військову службу у в/ч [NUMBER] з 14.09.2023 року, відряджений до в/ч [NUMBER] з 20.11.2023 року до моменту загибелі [INFO] . За цей період [PERSON] у 2022 році відпусток не мав, у 2023 році мав відпустки загалом 15 днів - з 10.04.2023 по 19.04.2023 року та з 09.11.2023 р. по 16.11.2023 р. - 5 діб (в тому числі, 2 доби на дорогу), решту часу він знаходився на службі, що логічно виключає його можливість проживати разом із позивачем за вказаною нею адресою у вказаний час.З огляду обставини перебування [PERSON] на військовій службі, до висновків вказаного Акту, суд відноситься критично, оскільки перебування [PERSON] на військовій службі логічне виключає його можливість постійно займатись домашніми справами, прибудинковою територією, організацією побуту, купувати та приносити пакети з продуктами та речами домашнього побуту, побутову техніку, займатись ремонтом квартири, купувати та приносити матеріали для ремонту квартири за адресою [ADDRESS] . Окрім того, як зазначено у вказаному акті, він складений і підписаний сусідами, проте, як встановлено у судовому засіданні лише одна особа із тих, які засвідчили певні факти, викладені в акті, є дійсно сусідкою [PERSON] , це [PERSON] оскільки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживають за іншими адресами, а сам по собі вказаний акт не є ані довідкою з місця проживання, ані довідкою житлової організації, не засвідчений відповідною уповноваженою особою, і не може бути належним та допустимим доказом факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка. Щодо долучених до матеріалів справи позивачем значного обсягу копій фотографій, скріншотів листування в месенджерах, то суд надаючи їм оцінку зазначає таке. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що:«35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. 37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. 38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. 51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі». Так, додані до матеріалів справи копії фотографій, деякі з яких не містять зазначення дати, коли вони зроблені, підтверджують, що позивач та [PERSON] дійсно проводили час разом, перебували у близьких стосунках як чоловік та жінка. Однак, надані позивачем спільні з загиблим фотографії не беруться судом до уваги як докази, оскільки не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу, спільну присутність на святах, а спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. (аналогічні висновки викладені у постанові Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року (справа № 588/350/15). Суд також враховує, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Оцінюючи надане позивачем листування, суд дійшов висновку, що вказане листування не дає можливість суду встановити достовірно авторів цього листування та його повний зміст, оскільки воно фрагментарне, деяке листування без зазначення дати такого листування, а тому суд критично оцінює надані позивачем скріншоти переписки з абонентом « [INFO] », при цьому вважає, що воно не свідчить про виникнення між [PERSON] та [PERSON] взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, що надані позивачем скріншоти та фотографії з урахуванням принципу балансу вірогідностей у сукупності з іншими доказами не доводять перед судом факту спільного їх проживання, наявності у [PERSON] та [PERSON] спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю та не засвідчують реальність між ними сімейних відносин і є недостатніми, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Визначаючи обсяг обставин, які можливо встановити за допомогою фрагментарного листування у сукупності із фотографіями, у цьому конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що вказані докази (фотокартки, листування) з урахуванням вимог закону, сталої судової практики за своїм змістом самі по собі не доводять, що між позивачем та [PERSON] склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, проте вважає, що за допомогою цих доказів та фрагментарного листування у сукупності зі змістом фотографій у цьому листуванні можливо встановити обставини перебування [PERSON] та [PERSON] у близьких стосунках як чоловік та жінка. Також, на підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень проти задоволення позову, кожна зі сторін заявляла клопотання про допит свідків у справі, що були задоволені судом. Так, допитані свідки, виклик яких здійснений за клопотанням сторони позивача показали таке. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] коли приходив у відпустку привів познайомитися «мою [PERSON] », так він її назвав. Це було двічі. [PERSON] мало було виплачено компенсацію, працював комірником, він сказав віддати гроші [PERSON] та написав довіреність. По [PERSON] було видно, що він кохає [PERSON] . Приходив, розповідав що хотів би пожити сімейним життям, робить ремонт. Вони з [PERSON] були у дружніх стосунках. Свідок була на похованні, [PERSON] також була на похованні і була засмучена. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що на початку 2023 року до неї у ТОВ «Континент» з приводу виготовлення меблів для власної квартири звернулася [PERSON] . Вони виконали свою частину роботи. У процесі спілкування клієнтка повідомила, що робить ці меблі не тільки для себе а і для чоловіка, який воює, вони спілкувалися при свідку телефоном визначали кольори, ескізи. Позивач приходила з чоловіком, якого назвала « [PERSON] » і вони спілкувалися з приводу виготовлення кухні. Клієнтка розповідала і показувала листування з чоловіком, у них було дуже тепле спілкування. Свідок вважала, що це сімейна пара. Свідок також зазначила, що майже зі всіма клієнтами у неї є спілкування, із багатьма вона підтримує дружнє спілкування. Свідок також зазначила, що на адресу місця проживання клієнта вона не виїжджала. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] , робив у неї вдома ремонт. Пояснив, що у січні 2023 року до неї звернулася [PERSON] з проханням зробити їй ремонт, вказала, що її чоловік на війні. Свідок приїзжав у січні 2023 - ставив розетки, потім ще меблі, робив ремонт, приходив у квітні 2023 року і побачив [PERSON] , той читав книгу. Вони з ним спілкувалися, обговорювали питання ремонту, [PERSON] сказав, що хоче зробити ремонт ще у залі та ванній кімнаті, ще сказав, що у нього ще є будинок, де також слід зробити ремонт, вони обговорювали деталі. Бачив він [PERSON] у серпні, на початку листопада 2023 року. [PERSON] та [PERSON] спілкувалися також дуже часто телефоном, він називав її «кохана». [PERSON] також прохала його починити унітаз у матері [PERSON] , що він і зробив. Також свідок зазначив, що вони разом обирали плитку. [PERSON] не працювала і була дома. Його роботу оплачувала [PERSON] . Разів 5 свідок бачив [PERSON] вдома. Свідок бачив одяг, чоловічу, туфлі кросівки, одяг верхній. Наприкінці 2023 року свідок поїхав до дочки, а коли повернувся від [PERSON] дізнався, що [PERSON] загинув. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що перебував у дружніх стосунках з [PERSON] з 2000 року, вони дружили сім`ями спілкувалися з [PERSON] та [PERSON] , які потім розсталися. [PERSON] страждала. У 2022 році свідок зустрів [PERSON] і вона повідомила, що вони з [PERSON] живуть разом. Свідок був у них вдома рази 2-3. [PERSON] був у домашніх речах. Жили [PERSON] і [PERSON] у [PERSON] вдома, вона влаштовувала йому реабілітацію, що він пішов на фронт, була волонтером, в`язала шкарпетки, не працювала, робила окопні свічі. [PERSON] оплачував її витрати, робила ремонт за рахунок [PERSON] , про це свідку повідомляла [PERSON] . Вона не очікувала його смерті. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проходив службу в одному підрозділі з [PERSON] . [PERSON] розповідав йому що хоче одружитися. Коли свідок у мережі «Фейсбук» побачив [PERSON] , [PERSON] сказав йому «Це моє, весілля не на часі». Свідок також повідомив, що [PERSON] консультувався з приводу купівлі дорогої побутової техніки. Коли вони їздили по волонтерським справам, то завозили [PERSON] в район [ADDRESS] , забирали біля стадіону. Були разом у відрядженні з [PERSON] разів 5. Ім`я матері [PERSON] свідок на знає . Знає брата [PERSON] , який допомагав придбати буса. Пояснив також, що [PERSON] розмовляв з [PERSON] по три години. Вважає, що вони поводилися як чоловік та дружина. На похованні [PERSON] свідок не був, з [PERSON] зараз спілкується телефоном. Познайомилися з нею коли вона написала пост, у житті бачилися один раз. Він звертався до неї телефоном як до реабілітолога по рекомендації [PERSON] . Надаючи оцінку показам свідків у справі, суд виходить із такого. Пояснення свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показами свідків за відсутності інших доказів. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 04 грудня 2023року у справі № 543/563/22. За обставин цієї справи, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] (співробітниця [PERSON] ), [PERSON] (консультант меблевого магазину) взагалі не навели обставин щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з [PERSON] , ведення ними спільного господарства, а фактично надали пояснень щодо близьких стосунків між [PERSON] та [PERSON] , обізнаність про їх спілкування, свідок [PERSON] хоча і вказав на проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з [PERSON] , проте точного часу початку проживання позивачки з [PERSON] не вказав, ведення спільного господарства зазначено ним загальними поясненнями, щодо прав та обов`язків, притаманних подружжю, наявність спільного бюджету свідчення свідок не надав. Пояснення свідка [PERSON] взагалі не містять обставин щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з [PERSON] , ведення ними спільного господарства, а лише містять відомості щодо розмов із [PERSON] про наміри останнього одружитися, підтверджують лише факт спілкування [PERSON] та [PERSON] і не містять обставин, які підлягають доказуванню у даному провадженні. Свідок [PERSON] надавав позивачу послуги ремонту і підтвердив ті обставини, що бачив декілька раз [PERSON] у квартирі, яка належить позивачу, підтвердив спілкування між позивачем і [PERSON] , проте щодо ведення спільного господарства зазначено ним загальними поясненнями, щодо прав та обов`язків, притаманних подружжю, про наявність спільного бюджету свідчення свідок надав покази зі слів позивача. Суд звертає увагу на те, що ні свідок [PERSON] , ні свідок [PERSON] , [PERSON] , прямо не підтвердили, що були свідками того, що [PERSON] та [PERSON] живуть разом, як чоловік і дружина, зазначивши натомість, що їм це відомо зі слів інших осіб: або позивачки [PERSON] (свідок [PERSON] ), або померлого [PERSON] (свідок [PERSON] , [PERSON] ). Проаналізувавши покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд загалом оцінює їх критично, оскільки їх пояснення за своїм змістом у цій справі фактично не підтверджують та не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту саме перебування позивача із померлим у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, показання цих свідків у цій справі не може слугувати достовірним доказом наявності між позивачкою та [PERSON] сталого факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю та є очевидно недостатніми доказами, за відсутності сукупності інших доказів. Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2025 року у справі № 161/2205/23 (провадження № 61-18233св23) вказав на те, що «пояснення свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, і пояснення у цій справі свідків про наявність сімейних відносин між позивачем та [PERSON] є їх особистим сприйняттям відносин, які існували між цими особами, проте самі по собі вони не можуть достеменно свідчити про те, що цим відносинам були притаманні ознаки сімейних. При цьому, пояснення свідків у цій справі є різними, інших належних і достатніх доказів того, що позивач з [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет чи витрачали кошти на спільні цілі [PERSON] суду не надала». З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що допитані в судовому засіданні свідки позивача, кожен окремо не підтвердили суду обставин, які б свідчили на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а тому покази цих свідків не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Тим більше, встановлення факту проживання однією сім`єю виключно тільки на показаннях свідка, не відповідають вимогам закону. Натомість, свідки, які були викликані і допитані судом за заявою представника відповідача, надали показання, які ставлять під сумнів доводи позивачки і покази свідків позивача. Так, у судовому засідання свідок [PERSON] пояснив, що дружив з [PERSON] з 1990 року з інституту, вчилися, був бізнес, усіх дівчат [PERSON] він знав. У кінці 2023 року [PERSON] прийшов на курс БПЛА біля м.Київ був там більше 10 днів. [PERSON] приїхав на ці курси, свідок дізнався у нього, що є [PERSON] . Бачив її на похованні [PERSON] , вона стояла осторонь. І все. У січні свідок отримав від [PERSON] дзвінок, вона чомусь вимагала у нього назвати адресу квартири [PERSON] . Свідок був розлючений цим, бо зрозумів навіщо це їй. Також пояснив, що [PERSON] постійно надзвонювала [PERSON] , вони спілкувалися на різні теми. Не було у [PERSON] дружини. Знає, що [PERSON] це просто подруга [PERSON] , яка постійно йому телефонувала. Про бажання створити з [PERSON] сім`ю свідок нічого не казав. Свідок знав усіх жінок [PERSON] , з яким у останнього були серйозні стосунки, [PERSON] не входила до цього переліку. [PERSON] жив колись з жінкою, про неї його друзі усі знали, а хто така [PERSON] невідомо. [PERSON] жив у матері по [ADDRESS] , і саме там свідок його і забирав. Зазначив, що вимоги [PERSON] безпідставні, вони з [PERSON] не були сім`єю. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що знайомий з [PERSON] з 1999 року, брат свідка з ним вчився. Свідок у 1995 році коли прийшов з війни став займатися пельменною. З [PERSON] у нього був завжди дуже тісний зв`язок, він знав про усіх жінок [PERSON] . Знав про жінку з якою [PERSON] проживав у Києві, її звали [PERSON] . Про [PERSON] свідок нічого не знав, бачив її на похованні. Впевнений, якби [PERSON] мав намір одружитися він би знав. Також свідок пояснив, що [PERSON] був дуже щедрою людиною, допомагав усім грошима, юним спортсменам. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] вона бачила 2 рази, перший раз коли [PERSON] приїздив у відпустку, другий раз на похованні [PERSON] . [PERSON] це друг її чоловіка. З [PERSON] вони не спілкуються. Кожен раз коли [PERSON] був у м.Запоріжжі вони зустрічалися. 3-4 рази він був у місті і про одруження жодного разу не казав. [PERSON] жив з матір`ю у приватному будинку. Чоловік свідка підтримував матір [PERSON] . Свідок вважає, що [PERSON] ні з ким не проживав однією сім`єю. Він нікому про цю [PERSON] нічого не казав. На похованні [PERSON] була і до родини не підходила, стояла з військовими спілкувалася. Купила букет троян. [PERSON] робила селфі. Свідок також вказала, що чоловік свідка разом із побратимами допомагали з похованням. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в будинку [ADDRESS] вона проживає 40 років. Знає [PERSON] , вони раніше працювали разом, товаришували, а потім свідок дізналася, яка [PERSON] людина. [PERSON] це людина двох професій - жінка, яка живе за рахунок чоловіків та реабілітолог. У неї постійно хтось є. [PERSON] не працює і живе за рахунок чоловіків, артистка, живе шикарно. Чоловіки постійно до неї ідуть. Просто [PERSON] попався до неї у сітку, бо коли [PERSON] дізналася, що у нього є гроші та нерухомість, від неї не так просто позбутися. Вона вміє отримувати гроші. Все її життя побудоване на виманюванні грошей з чоловіків. [PERSON] з [PERSON] не проживали разом, він пару разів був у них у будинку, коли приїзжав на ротацію, приблизно 4-5 разів. [PERSON] його не відпускала. Вона як заздалегідь готувалася, купа фотографій, як спеціально. Вони тоді з [PERSON] ще дружили, тому свідок це бачила. [PERSON] від себе [PERSON] не відпускала. [PERSON] приїзжав до неї на ротацію, як то кажуть «скинути гормони», інколи ночував, проте це не означає, що він там жив. У останню їх зустріч свідок бачила, як [PERSON] вискочив з під`їзду на дорогу з рюкзаком, стривожений, [PERSON] слідом, бурно розмовляли і він пішов, мабуть, остаточно. Зараз у неї вже друга історія така сама, у [PERSON] є хлопець, вона сказала, що їй потрібно місце, вона вийшла заміж, у них автомобіль. [PERSON] спілкується тільки з військовими, працює реабілітологом у лікарні, там з ними і знайомиться. Шукає таких, щоб був з грошима і не зовсім здоровий. У [PERSON] шлюбних стосунків з [PERSON] не було. [PERSON] сказала, що [PERSON] її хлопець і він у дворі висадив дубок на честь друга, що загинув. Ще свідок вказала, що [PERSON] прийшов до сусідки п`яний, подзвонили [PERSON] , вона його забрала. [PERSON] загинув у свій день народження. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що знає тільки те, що у деякі відпустки [PERSON] декілька разів заїжджав до [PERSON] і все. З [PERSON] вони знайомі 10 років, познайомилися у 2015 році. Підтримували дуже тісний дружній зв`язок з ним, спілкувалися мінімум один раз на тиждень, постійно переписувалися, навіть з окопів. Знав про нього усе, навіть дохід і який у нього настрій. З [PERSON] познайомився на о.Хортиці. [PERSON] представив її « [PERSON] , [PERSON] ». [PERSON] сприймав як подругу [PERSON] , не як дружину. [PERSON] був у відряджені приблизно разів 7. Зупинявся завжди у мами по [ADDRESS] . Знає по розмовам, що він іноді зупинявся у [PERSON] . Він би один із перших дізнався, якщо би це з [PERSON] було серйозно. Десь за півтора місяці до його загибелі вони з [PERSON] спілкувалися і він на питання: «Друже, ти там одружуватися не збираєшся?» відповів: «Ти що? В 52 рочки, я все!». Знав, що [PERSON] допомагав [PERSON] грошима, [PERSON] допомагав багатьом, 8 разів допомагав і йому, сам [PERSON] пропонував надати грошей, дитині на змагання давав гроші. Завжди коли збиралися гуляти, [PERSON] був дуже щедрим. На питання свідку щодо допомоги [PERSON] повідомив, що [PERSON] їй допомагав грошима на ремонт, і свідок з тону відповіді [PERSON] зрозумів, що [PERSON] не дуже це подобалося. На похованні свідок був, [PERSON] там була, вона стояла осторонь. Мати загиблого не сприймала як невістку, вони стояли в 10 метрах один від одного. Раніше у [PERSON] і [PERSON] до війни стосунків точно не було. Якби би [PERSON] і [PERSON] жили шлюбом свідок про це напевно би знав. Знає що [PERSON] заробляв майже 120000 грн. [PERSON] казав, що дає [PERSON] кошти. [PERSON] свідок возив до моргу. Він домовився з братом [PERSON] , той каже, що треба забрати [PERSON] , вона напросилася. Вони забрали [PERSON] і поїхали до моргу. Потім коли вона сіла в машину, сказала, що хоче попрощатися. Вони з [PERSON] лише потім зрозуміли, що коли вони ходили за оформленням свідоцтва, [PERSON] залишилася у автомобілі і просто перефотографувала усі документи, так само те було і в ритуальній службі. [PERSON] був на милицях, тому [PERSON] і несла пакет з моргу з особистими речами [PERSON] . Свідки відповідача показали, що [PERSON] проживав у родині матері, сімейних стосунків з [PERSON] не підтримував, з нею мало місце лише епізодичне спілкування, позивачка була [PERSON] просто подругою, яка постійно йому телефонувала і про бажання [PERSON] створити з позивачем сім`ю цим свідкам нічого не відомо. Також свідки показали, що [PERSON] надавав [PERSON] фінансову допомогу на проведення ремонту у квартирі, яка належить позивачу, як і надав фінансову допомогу і іншим потребуючим. Покази свідків відповідача, на думку суду, є логічними і взаємоузгодженими між собою та з іншими зібраними у справі доказами, і хоча і відображають суб`єктивне відношення до сторін, проте підтверджуються і письмовими доказами у справі, зокрема, щодо місця проживання [PERSON] по [ADDRESS] - довідкою голови квартального комітету; щодо перебування на військовій службі -відповідними наказами командира військової частини, щодо надання [PERSON] фінансової допомоги [PERSON] на проведення ремонту - копією виписки по рахунку [PERSON] , її поясненнями, квитанціями на придбання будівельних матеріалів, показами свідка [PERSON] . Суд також враховує, що копіями фотографій особистих документів [PERSON] долученими до позову [PERSON] підтверджуються і пояснення свідка [PERSON] про те, що : «…Вони з [PERSON] лише потім зрозуміли, що коли вони ходили за оформленням свідоцтва, [PERSON] залишилася у автомобілі і просто перефотографувала усі документи, так само те було і в ритуальній службі», а тому суд визнає покази вказаних свідків належним і достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Докази, надані стороною відповідача, ставлять під сумнів версію подій позивачки, яку вона поклала в основу своїх аргументів про проживання з [PERSON] та перебування на його утриманні однією сім`єю і виключає вірогідність того, що на підставі наданих доказів та правдивості тверджень заявника, вимога позивача заслуговує довіри. З огляду на викладене, оцінюючи показання позивача [PERSON] як свідка, у сукупності з іншими наявними матеріалами справи, суд ставиться критично до її показів, оскільки вона є стороною у справі і її показання є суб`єктивними, оскільки вона має особисту зацікавленість у винесенні рішення на свою користь, що додатково підтверджується і її процесуальною поведінкою. При цьому суд враховує, що показання свідків як сторони позивача, так і сторони відповідача містять відомості про те, що дійсно позивач та [PERSON] підтримували певні відносини. У своїй сукупності докази, які наявні у вказаній справі вказують на наявність між позивачкою та [PERSON] зустрічей непостійного, епізодичного характеру, спілкування, періодичних стосунків під час приїзду [PERSON] до м.Запоріжжя, їх проживання протягом нетривалого періоду за однією адресою під час відпусток військовослужбовця, які документально мали місце за вказаний період лише у кількості 15 днів, перерахування коштів на картку позивачки у період проходження [PERSON] військової служби, які позивачка витрачала на проведення ремонту у власній квартирі, однак вказані докази не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї і не доводять, що позивачка та [PERSON] з червня 2022 року по 22.12.2023 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто постійно фактично мешкали за однією адресою, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати, купували майно для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці в інтересах сім`ї, мали взаємні права та обов`язки і між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, а сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Не є належним доказом виникнення взаємних прав та обов`язків подружжя і розписка, що [PERSON] довірив позивачу отримати кошти при звільненні, яка свідчить лише право на представництво позивачем відповідача під час отримання виплати. Довідка про купівлю сукні так само не свідчить про існування взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Також суд не бере до уваги в якості доказів чисельну кількість квитанції з магазинів на придбання будівельних товарів (саморезів, розеток, шлангів, душу, плитки, дверей, тощо), оскільки належних та достовірних доказів, що вони придбавалися для спільного користування або утримання саме спільного майна, в квартирі, яка належить позивачу, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, суду не надано. Доводи позивачки про перерахування на її картку виплат, спільну з [PERSON] купівлю товарів та проведення за місцем проживання позивачки ремонту не вказують на підстави для встановлення факту її проживання однією сім`єю із [PERSON] у спірний період і перебування її на утриманні [PERSON] , а лише доводять, що вона здійснювала певні витрати пов`язані із ремонтом у власній квартирі у період перебування [PERSON] на військовій службі і належних доказів того, що останній був обізнаний про цільове призначення вказаних витрат і погоджував їх у обсязі про який зазначає позивач, суду не надано. До того ж, вказані перерахування були не єдиним джерелом поповнення картки позивачки у зазначений період, а надходження на карту [PERSON] від [PERSON] згідно виписки по руху коштів на її рахунку, почали надходити з 09.01.2023 року, що узгоджується із показами свідка [PERSON] щодо початку ремонту січня 2023 року в квартирі позивача та даними квитанцій про дати сплати вартості будівельних товарів та робіт. Додатково суд зазначає, що здійснення тих чи інших витрат на певні будівельні товари не може однозначно свідчити про проживання з позивачем однією сім`єю за життя загиблого, тим більше не вказує на періоди такого проживання. Про недоведеність вказаних фактів також вказує позиція відповідачки, яка є матір`ю [PERSON] а також позиція близьких друзів [PERSON] , виходячи з пояснень яких, близьке коло спілкування загиблого не знало про стосунки позивачки з [PERSON] які притаманні подружжю, а також та обставина, що до січня 2023 року відсутні належні докази про характер їх стосунків, і взагалі наявність таких стосунків, хоча позивач просить встановити факт спільного проживання саме з червня 2022 року. При цьому суд враховує, що позивач не зазначена у переліку контактних осіб, яких зазначив [PERSON] на випадок поранення або загибелі, такими особами є [PERSON] - мати та [PERSON] - брат. Також суд враховує, що витрати на поховання [PERSON] понесли матір, [PERSON] та брат [PERSON] . Брат загиблого, [PERSON] отримав допомогу на поховання, передбачену законодавством, що і не заперечується і позивачем. У декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0001-7НХЕ-А7А0 від 15.09.2023 р. [PERSON] вказав у якості довіреної особи пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку свого брата - [PERSON] . Вказана декларація укладена у той період, у який [PERSON] вважає, що вони з [PERSON] проживали однією сім`єю, проте у вказаній декларації місце проживання [PERSON] зазначив: [ADDRESS] , що не є місцем проживання позивача. Матеріали справи також не містять доказів збереження [PERSON] у житлі позивача переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ним цього місця проживання як свого основного. Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц зробив висновок, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням [PERSON], не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим. Суд надавши оцінку доказам, наданим [PERSON] на підтвердження факту проживання однією сім`єю без шлюбу у їх сукупності та з урахуванням принципу балансу вірогідностей, дійшов висновку про те, що [PERSON] відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала достатніх доказів, які свідчать про те, що між нею та [PERSON] склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю), відсутня сукупність усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), а перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів на проведення позивачем ремонту, або періодичний спільний відпочинок, проживання за однією адресою епізодично, протягом нетривалого часу, при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Належних і допустимих доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, ведення спільного господарства, наявність спільного сімейного бюджету, спільних витрат спільне вирішення побутових проблем, купівлю майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, виникнення взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю, крім своїх пояснень та пояснень свідків, які є близькими знайомими позивача, [PERSON] не надано. Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Членом сім`ї, яка перебуває на утриманні військовослужбовця, є особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. Це особи, що не мають власних доходів, або особи, пенсія, стипендія чи інший сукупний середньомісячний доход яких не перевищує офіційно встановленої межі малозабезпеченості (до законодавчого визначення прожиткового мінімуму). До них належать, зокрема непрацездатні. Крім того, Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). Як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/17552/18 від 13 січня 2021 року, що постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому отримання особою інших виплат не може бути перешкодою для визнання факту перебування її на утриманні. Утримання може бути повним або частковим. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Часткове утримання означає, що особа мала інші джерела доходів, однак допомога годувальника була постійним і основним джерелом засобів до існування. Таким чином, предметом доказування у справі є обставини, які підтверджують отримання заявником допомоги, яка надавалась постійно та була основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц. Також у своєму позові [PERSON] вказує, що [PERSON] повністю її забезпечував, здійснюючи їй перекази коштів, які вона використовувала, як на себе, так і на потреби сім`ї і просить встановити факт перебування її на повному його утриманні. На підтвердження вказаних обставин позивачем долучені платіжні інструкції щодо перерахувань грошових коштів, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/ суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 31.05.2024 року, копія трудової книжки, виписку про рух коштів по картці АТ «КБ ПриватБанк», розписка, що [PERSON] довірив позивачу отримати кошти при звільненні, довідки форми ОК-5 та форми ОК-7 Пенсійного фонду щодо відсутності доходів у 2023 році. Дійсно, платіжні інструкції долучені до позову [PERSON] підтверджують факт епізодичного перерахування грошових коштів останній [PERSON] , які розпочалися згідно виписки по рахунку [PERSON] з 22.01.2023 року. З копії виписки про рух коштів по картці АТ «КБ ПриватБанк» [PERSON] , вбачається, що такі грошові перерахування були нерегулярними (непостійними) і здійснювались в різних сумах. [PERSON] протягом липня 2022-січень 2023 отримувала соціальні виплати, кошти від інших фізичних осіб,у тому числі і від свідка [PERSON] , мало місце і зарахування переказів, призначення яких невідоме. Надходження від [PERSON] мали місце з 22.01.2023 року, що додатково ставить під сумнів обставини зазначені позивачем про проживання однією сім`єю як чоловік і дружина з червня 2022 року. Також матеріали справи не містять доказів про відсутність інших осіб, які могли б її утримувати, даних щодо відсутності інших банківських рахунків, крім АТ "ПриватБанк", позивачем також і не надано доказів розміру доходу [PERSON] . При цьому відомості форми ОК-5, ОК-7 та довідка про доходи, копія трудової книжки, на які [PERSON] послалася як на докази відсутності доходів у спірний період суперечать даним виписки з банківського рахунку в АТ"Приватбанк", згідно до якої на рахунок позивача у спірний період грошові кошти надходили і ці гроші, хоча не є заробітною платою за місцем роботи, проте є доходом. Отже, випискою із рахунку [PERSON] , підтверджується факт надання [PERSON] матеріальної допомоги позивачу, що не є тотожним перебуванню її на утриманні [PERSON] , а зміст долучених позивачем квитанцій та чеків, здебільшого з ТОВ «Епіцентр К», договори поставки вікон, натяжної системи свідчать про здійснення ремонтних робіт у квартирі [PERSON] оплату за які здійснив [PERSON] , про що позивач також і зазначав у клопотанні від 21.08.2025 року. Таким чином, з урахуванням балансу вірогідностей, суд вважає, що відомості виписки по рахунку [PERSON] , квитанції про придбання будівельних матеріалів у сукупності із показами свідка [PERSON] про проведення ремонту у квартирі [PERSON] та показами свідків [PERSON] , [PERSON] , щодо щедрості [PERSON] і надання ним фінансової допомоги усім хто її потребує, та надання коштів загиблим позивачу для здійснення ремонту ( [PERSON] ), обставини щодо надання [PERSON] . [PERSON] фінансової допомоги на проведення нею ремонту у її квартирі, у якій останній не проживав на постійній основі, видається вірогіднішим, ніж намір утримувати [PERSON] як свою дружину. Про вказані обставини додатково свідчить і те, що до матеріалів справи позивачем додано лише квитанції про сплату будівельних матеріалів, побутових предметів пов`язаних з ремонтом та оздобленням власного житла після та під час ремонту, належних і допустимих доказів отримання від [PERSON] систематичної грошової допомоги у виді витрат на утримання житла, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, ліків, речей першої необхідності тощо і використання грошових коштів наданих [PERSON] на потреби сім`ї, не пов`язаних із ремонтними роботами (як то придбання продуктів, оплата комунальних послуг і тп.) позивачем не надано. Позивачем не надано і суд вважає недоведеним факт ведення спільного господарства сторонами у справі, а надані позивачем платіжні інструкції про переказ коштів не доводять, що грошові кошти переказувалися саме на потреби сім`ї. Вище вказані докази не можуть бути достатніми для підтвердження факту перебування її на утриманні загиблого, оскільки вказаними документами не можливо встановити, що утримання було повним або допомога, яка надавалась заявниці була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування, оскільки дослідженими у справі доказами підтверджується факт надання [PERSON] матеріальної допомоги [PERSON] на ремонтні роботи, але не підтверджується, що така допомога була її основним та постійним джерелом засобів до існування, оскільки документально підтверджено витрачання вказаних коштів лише на проведення ремонтних робіт в квартирі позивача. Отже, надавши оцінку наданим позивачкою доказам на підтвердження заявлених вимог, суд доходить висновку, що нею не доведено факту того, що вона перебувала на утриманні [PERSON] (як і не зазначено період, за який цей факт має бути встановлений), а також того, що допомога, яку, як вона стверджує, отримувала від [PERSON] була постійним і основним джерелом засобів для її існування. Крім того, не надано і будь-яких доказів на підтвердженні того, що заявниця разом з [PERSON] , як вказано у заяві, вели спільне господарство, останній ніс усі витрати на купівлю майна спільного користування, сплачував комунальні послуги, купував ліки, одяг, тобто не доведено обставин, які б засвідчили реальність сімейних відносин та доказів, що загиблий [PERSON] взяв на себе обов`язок щодо утримання [PERSON] , тоді як наявність близьких стосунків між чоловіком та жінкою самі по собі не створюють обов`язку утримання один одного. Таким чином, враховуючи наведені обставини та проаналізувавши надані заявником докази, суд вважає надані позивачем докази не є достатніми та переконливими доказами у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України для того, щоб суд беззаперечно дійшов висновку про те, що надавалася систематична грошова допомога, за рахунок якої заявник [PERSON] проживала і існувала, за відсутності доказів про наявність обов`язку [PERSON] на утримання [PERSON] , і є недостатніми для встановлення факту її перебування на утриманні [PERSON] , який загинув [INFO] , оскільки ці докази не містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують юридичний факт перебування на його утриманні, і оскільки суд не встановив факту перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] , який загинув [INFO] , а тому не вбачає підстав для задоволення заяви про встановлення відповідного факту. Таким чином факти, які просить встановити Позивачка не доведені нею у судовому засіданні. Недоведеність вимог позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. Окрім того, слід звернути увагу, що встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні у спірний період не досягне мети позивачки і не надасть їй право на отримання передбаченої законом виплати після загибелі військовослужбовця [PERSON] , оскільки положення ст.16-1 Закону № 2011-XII у редакції станом на дату загибелі останнього не було передбачено право на отримання вказаної допомоги жінкою, з якою загибла особа проживала однією сім`єю, але не перебувала з нею у шлюбі або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Про вказане також наголошує Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року в справі №750/9847/18, від 03 лютого 2021 року в справі №644/9753/19, від 16 червня 2021 року в справі №643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року в справі №641/5187/20. Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Під час судового розгляду з пояснень позивачки, заяв по суті спору судом встановлено, що єдиною метою встановлення зазначених у позові фактів є можливість отримання виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, як особою, яка має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги на підставі ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей. Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Реалізація вказаних заявником прав на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно із частинами першою, другою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби. Відповідно до частини третьої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору. Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами. Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку. Державні органи, які зазначені у пунктах 1-1-2 цієї постанови, мають право отримувати інформацію з державних реєстрів щодо осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. Виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої у цьому пункті, здійснюється також сім`ям осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, які померли внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва). На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975). Згідно з пунктом 3, 8 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. За наявності особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, мають особи, на користь яких складено таке особисте розпорядження, у розмірі частки, визначеної в такому розпорядженні у відсотках. Незалежно від змісту особистого розпорядження право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки загиблої (померлої) особи у розмірі 50 відсотків частки, яка належала б кожному з них у разі призначення і виплати одноразової грошової допомоги за відсутності особистого розпорядження. Повнолітні діти, вдова (вдівець) та батьки вважаються непрацездатними, якщо вони на день загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста мали (набули) право на призначення пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. У разі відсутності особистого розпорядження або за наявності неохопленої особистим розпорядженням частки розміру одноразової грошової допомоги право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги (її частки) мають особи, визначені у пункті 9 цього Порядку, у рівних частках. Відповідно до пункту 9 Порядку № 975 до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 4 цього Порядку, належать:Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Згідно зі статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей ( в редакції на дату загибелі [PERSON] ): право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31). Відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції на час виникнення відповідних правовідносин) непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції або забезпеченням її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення, безпосередньою участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченням здійснення зазначених заходів, перебуваючи безпосередньо в районах та у період їх здійснення, безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю. Системне тлумачення положень статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги станом на 22.12.2023 року - день загибелі [PERSON] мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Статтею 31 Закону № 2262-XII передбачено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Аналогічні норми закріплено і в Законі України «Про пенсійне забезпечення» (статті 37,38). Згідно з приписами статті 16-1 Закону №2011 (у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця та на час виникнення спірних правовідносин) у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Тобто, станом на дату смерті [PERSON] [INFO] , Законом №2011 було визначено коло осіб, які набувають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану, розмір якої визначено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 і до такого кола осіб належали: батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Зазначений перелік є вичерпним. Згідно з положеннями частини 2 статті 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. [PERSON] є повнолітньою, працездатною особою, не відноситься до осіб з інвалідністю. Більш того, навіть встановлення судовим рішенням факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не надасть автоматичний статус «дружини», а лише може підтвердити факт того, що особа є членом сім`ї загиблого . При цьому, суд зауважує, що член сім`ї може набути право на отримання такої допомоги за умови того, що він є утриманцем, а саме членом сім`ї, який має право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення). Норми статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яка визначає що право на пенсію в разі втрати годувальника мають саме непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні, носять бланкетний характер і відсилають до статті 31 цього Закону, яка в свою чергу уточнює, які саме непрацездатні члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні. Суд наголошує, що у даних правовідносинах підлягають застосування норми вищенаведеного чинного законодавства, які діяли на дату смерті військовослужбовця [PERSON] [INFO] , яка є датою виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у членів його сім`ї, (а саме, [PERSON] загинув [INFO] , [PERSON] подала заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця до [INFO] 26.01.2024 р., яке, у свою чергу, надало відповідь 28.02.2024 р.), Встановлення рішенням суду факту спільного проживання позивачки та загиблого військовослужбовця може впливати на виникнення та припинення окремих цивільних прав та обов`язків, однак не створить підстав для набуття позивачкою статусу члена його сім`ї для одержання гарантій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».Аналогічний правовий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 06.07.2022р. у справі №809/1346/17. Суд вважає, що позивачка не має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану, розмір якої визначено постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, оскільки позивачка не є одним із подружжя, який не одружився вдруге, або утриманцем в розумінні вищенаведеного Закону як це передбачено статті 16-1 Закону №2011, у редакції, чинній на дату смерті військовослужбовця [PERSON] . При цьому, судом враховується те, що дійсно у подальшому законодавець Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09.12.2023 №3515-IX виклав статтю 16-1 Закону №2011-XII у редакції, в якій відповідно до пункту 4 цієї статті передбачив, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; вдова (вдівець); батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови того, що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказані зміни набрали чинності 29.03.2024р., а відповідно, його норми не мають зворотної дії в часі та не можуть розповсюджувати свою дію на момент виникнення правовідносин у даній справі, які виникли 22.12.2023р. Відповідно до статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13.05.1997р. №1-зп, від 09.02.1999р. №1-рп/99, від 05.04.2001р. №3-рп/2001, від 13.03.2012р. №5-рп/2012, від 13.03.2012р. №6-рп/2012). Як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011р. №1-рп/2011, положення ч.1 ст.58 Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз.2 п.5 мотивувальної частини). З огляду на вищенаведені юридичні позиції Конституційного Суду України, та враховуючи, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, застосуванню до спірних правовідносин підлягають п.2 Постанови №168 в редакції яка діяла станом на 22.12.2023. Стаття 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не має зворотної сили і застосовується до правовідносин, що виникли після її набрання чинності. Це означає, що вона не поширюється на ситуації, які сталися до моменту її введення в дію. Ця норма права стосується тільки випадків, що відбулися після її запровадження, і не може бути підставою для перегляду рішень або нарахувань, які були зроблені до її появи. Таким чином, із наведеного слід дійти висновку, що внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги» від 09.12.2023 №3515-IX у статтю 16-1 Закону №2011-XII не породжують у позивачки права на отримання такої допомоги, так як право на її отримання пов`язано безпосередньо із певною подією - загибеллю (смертю) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, що у спірних відносинах мало місце 22.12.2023 року. А зважаючи на те, що на час смерті військовослужбовця [PERSON] -22.12.2023 року Законом №2011-XII не надавалося право особі, яка не перебувала у шлюбі з загиблим військовослужбовцем на отримання зазначеної допомоги, при цьому, набуття права на отримання такої допомоги пов`язано безпосередньо із певною подією - загибеллю (смертю) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, суд приходить до висновку, що позивачка не мала «законних сподівань» на отримання такої допомоги. Не заслуговують на увагу і посилання позивачки на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 10.05.2024 року №440/6725/23, оскільки наведені у них правові висновки не є подібними до даних правовідносин, а відтак, не можуть бути і застосовними у даній справі. Інші аргументи позивачки вивчені судом, проте не беруться до уваги, оскільки зроблених вище висновків суду не спростовують. Суд вважає, що встановлення у судовому порядку факту перебування позивачки на утриманні [PERSON] , як нею зазначено у позові, для отримання одноразової грошової допомоги, не призведе до виникнення у неї права на таке отримання, оскільки [PERSON] не належить до жодної із категорій утриманців загиблого [PERSON] в розумінні положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані у Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п.145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив те, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть вказаної статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або ж недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р. (заява №38722/02)). А відповідно до правового висновку, який виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Ухвалення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає зазначеній нормі Конвенції. З огляду на вищевикладене, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed