Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

І. Описова частина Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" (далі позивач, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит. Позивач мотивує позов тим, що 31.10.2021 між ТОВ "МІЛОАН" (первісний кредитор) та [PERSON] в електронній формі був укладений Договір № 101214663. За умовами п. 1.2, 2.1 договору первісний кредитор зобов`язався надати позивачу кредит в розмірі 4000,00 грн шляхом переказу на картковий рахунок. Відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом в розмірі 1800,00 грн нараховуються за ставкою 3 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.3.1.2. Договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштам після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилося до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредиту нараховується за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 Договору. Первісний кредитор виконав умови договору, перерахувавши кошти позивачу. Строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 18960,00 грн. 27.01.2022 було укладено договір № 79-МЛ/Т, відповідно до умов якого ТОВ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101214663. Послуговуючись нормами Цивільного кодексу України, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вказаним договором; витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн та сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Представницею відповідача адвокатом Гармаш Н.М. до суду скерований відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує можливість задоволення позову. Посилаючись на норми ЦПК України, вказує про те, що надані позивачем матеріали не містять даних про підписання договору одноразовим ідентифікатором. У наданому суду платіжному дорученні на підтвердження перерахування відповідачу коштів відсутні відмітки банку про опрацювання такого платежу. Тобто позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів. До позовної заяви не долучено первинні документи, які повинні бути складені під час надання кредитних коштів відповідачу. Нараховані за договором відсотки вважає несправедливими у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки розмір відсотків складає понад 50 відсотків від вартості продукції. Заперечувала наявність підстав для нарахування та стягнення комісії. Представниця відповідача вважає понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн таким, що не у повній мірі відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності, розміру таких витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та витраченому адвокатом часу в контексті приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Щодо переходу прав вимоги до позивача представник відповідача зазначає, що до договору факторингу додано лише витяг з реєстру боржників, права вимоги по яких передаються. Повного текстуреєстру не надано. Вважає витяг неналежним доказом. Одночасно представниця відповідача зазначає про орієнтовний розмір понесення відповідачем витрат на правничу допомогу 8 000,00 грн. Представниця позивача до суду скерувала відповідь на відзив, у котрому вказано, що первісним кредитором ТОВ «Мілоан» виконано умови договору про надання кредитних коштів відповідачу. Перерахування коштів здійснювалося на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у Договорі. Вважає, що відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Стверджує про нарахування кредитором заборгованості відповідно до умов укладених договорів. Представниця позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. Просить відмовити у стягненні на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати як розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Ухвалою судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначений розгляд справи. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08.09.2025 задоволено клопотання представника позивача: поновлено строк на подачу клопотання про витребування доказів, витребувано у АТ «ТАСКОМБАНК» інформацію про видачу [PERSON] платіжної картки та докази зарахування на картку кредитних коштів (а.с. 108-109-228). ІІ Пояснення учасників справи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позові, відповіді на відзив та клопотаннях просили проводити розгляд справи за їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився. Представник відповідача Гармаш Н.М. у судовому засіданні 10 жовтня 2025 року надала пояснення, аналогічні змісту відзиву. Вважає, що підстави для стягнення боргу з відповідача відсутні. В судове засідання 10 листопада 2025 року представник відповідача не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Виходячи з приписів ст.ст.\~223,\~280 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Мотивувальна частина рішення Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 31 жовтня 2021 року між «Мілоан» та відповідачем укладено договір про споживчий кредит № 101214663 шляхом підписання його електронними підписами, відповідного до якого відповідач отримав кредит у сумі 4000,00 грн. зі сплатою процентів за користування коштами. Відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом в розмірі 1800,00 грн нараховуються за ставкою 3 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк кредиту\~15 днів. Пунктом 2.3.1.2. Договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштам після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилося до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредиту нараховується за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 Договору (а.с. 13-18). За правилом частини першої\~статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до\~статті 6ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). За змістом статей\~626,\~628ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга\~статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої\~статті 639ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексівУкраїни\~може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,\~207 ЦК України). У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1\~ст. 1055 ЦК України\~кредитний договір укладається у письмовій формі. Суд встановив, що договір між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений в електронній формі. В матеріалах справи наявна довідка про ідентифікацію, де вказано одноразовий ідентифікатор, що був використаний при підписанні вищевказаного договору (а.с. 19). Особливості укладання договору позики в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із частиною шостою\~статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що вищевказаний договір укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. У розділі 6 вказаного договору сторони погодили, що договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно із\~Законом України «Про електронну комерцію». Отже, вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію»\~вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21). Згідно з ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1\~ст. 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Мілоан" зобов`язання за вищезазначеним договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договору. На підтвердження зазначених обставин позивачем суду надано платіжне доручення (а.с. 20), а також суд за клопотанням позивача витребовував інформацію у АТ «Таскомбанк». Надана банком інформація підтверджує належність банківської картки № [NUMBER] відповідачу [PERSON] та зарахування на цю картку 31.10.2021 року коштів в сумі 4000 грн. Порушуючи зазначені приписи законодавства та умови договорів, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з відомостями про щоденні нарахування та погашення станом на 14.01.2022 року (а.с. 21) заборгованість відповідача становить 18960,00 грн., з яких: - 4000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу (тіло); - 13800,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; - 1160 грн. заборгованість за комісією. 27 січня 2022 року між позивачем та ТОВ «Мілоан», укладено договір факторингу № 79-МЛ/Т, на підставі якого позивач набув прав вимоги до відповідача за договором № 101214663 згідно з реєстром боржників (а.с. 22-26). Відповідно до п. 6.2.3 договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент зарахування грошових коштів в повному обсязі в розмірі, визначеному в п. 7.1 договору, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Зарахування грошових коштів за договором факторингу підтверджується платіжною дорученням № 65564 від 27 січня 2022 року (а.с. 29). Акт приймання-передачі реєстру боржників сторонами підписано 27 січня 2022 року. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу 79-МЛ/Т, позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 18960,00 грн. Статтею 514 ЦК України\~встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до позивача перейшли всі права ТОВ «Мілоан» щодо вимог до відповідача за вказаним договором. З моменту отримання прав вимог до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування відсотків за договором та жодних штрафних санкцій. Відповідно до ст.\~12\~ч. 3,\~4, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що позивачем надано належні і допустимі докази укладення між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] договору про споживчий кредит № 101214663. Підписуючи Паспорт кредиту та Договір позики, відповідач був ознайомлений з розміром кредитного ліміту, розміром реальної річної процентної ставки, розрахунковою та платіжною датою кредиту, строком дії кредиту, розміром мінімального платежу та іншими умовами надання коштів у позику. Доводи представниці відповідача про те, що позивач не надав суду доказів отримання відповідачем коштів від кредитора в якості позики чи кредиту суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки факт надання коштів підтверджуються, власне, наявним у матеріалах справи договором від 31.10.2021, який є дійсними в силу приписів ст.\~204 ЦПК України про правомірність правочинів. При цьому вимог щодо визнання цього договору недійсними чи встановлення факту його неукладеності до суду заявлено не було. Зазначений правочин підтверджує факт наявності відповідних правовідносин, їх зміст та погоджені сторонами обставини щодо передання в кредит відповідачу коштів у погодженому розмірі та строк. Також вказана обставина підтверджена наданою банком на вимогу суду інформацією. Суд звертає увагу, що принцип змагальності, закріплений у ст.\~12 ЦПК України, полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Доказів на спростування посилань позивача щодо отримання відповідачем коштів стороною відповідача суду не надано. Ураховуючи, що відповідачем не надано доказів належного виконання ним умов договору позики та здійснення ним платежів для погашення тіла кредиту, процентів за користування кредитними коштами, кредитор має право здійснити нарахування процентів за користування кредитними коштами. Вирішуючи спір щодо строку, підстав та розміру нарахування позивачем процентів за користування відповідачем кредитними коштами, то суд керувався таким. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Слід звернути увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Тобто, після припинення строку кредитного договору, проценти не нараховуються. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 31.10. 2018 у справі № 202/4494/16-ц. Суд відхиляє доводи представниці відповідача про те, що умови договору щодо порядку, підстав та розміру нарахування процентів є складними та незрозумілими. Представницею та відповідачем не надано доказів, що позичальник звертався до кредитора з вимогою надання роз`яснень та незрозумілості умов кредитного договору. Крім того, укладаючи договір позики, сторони мали можливість надати належну оцінку його умовам у аспекті отримання бажаних результатів від вступу у позичкові правовідносини, що передбачають для позичальника - отримання певного грошового блага з одночасним покладенням обов`язку щодо повернення таких коштів та сплату відсотків за їх тимчасове використання, а також покладення відповідальності за своєчасне невиконання таких обов`язків. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором щодо повернення коштів та сплати відсотків, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за комісією суд зазначає наступне. У постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Враховуючи викладену позицію, оскільки позивачем нараховано відповідачеві до сплати комісію без зазначення, які саме дії позикодавця входять до такого обслуговування, - підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за договором суд не вбачає. Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2422, 40 грн. Що стосується стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн, суд установив наступне. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8\~000,00 грн, суд установив, що фактичне отримання таких послуг підтверджується, зокрема, договором № 01-07 від 01.07.2024, укладеним між ТОВ «Кредит-Капітал» як клієнтом та АО «Лігал Ассістанс» (а.с. 34), актом наданих послуг № 648 від 06.07.2025 та детальним описом наданих послуг до нього (а.с. 35-36). Пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На думку суду, понесені ТОВ «Кредит-Капітал» витрати на правничу допомогу у розмірі 8000 грн, котра полягала у наданні адвокатом усної консультації з вивчення документів та складанні позовної заяви, є неспівмірними ціні позову, складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). З огляду на викладене, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що клопотання представника позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню на суму 4 000 грн. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Що стосується стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат на правову допомогу у розмірі 8 000 грн, суд установив наступне. Судом встановлено, що між адвокатом Гармаш Н.М. та [PERSON] укладений договір № 18 про надання правової допомоги (а.с. 74-75). 20.11.2024 між адвокатом Гармаш Н.М. та [PERSON] укладено додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги № 18 (а.с. 76). У п. 4. Договору зазначено, що розмір гонорару адвоката обумовлюється в додатку № 1 до договору. Разом з тим, такого документу суду не надано. Тому суду не є зрозумілим, з чого представник виходила, заявляючи у відзиві вимогу про стягнення з позивача на користь позивача судові витрати у розмірі 8000,00 грн. А відтак, в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial