Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє, адвокат Гримут Т.В. звернулася в суд з позовною заявою до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерухомість - Закон та Порядок", де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна про визнання незаконним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилався на те, що 16 травня\~2006\~року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №MKTWGK00000033, відповідно до умов якого банк надав останній кредит\~в розмірі\~1818\~доларів США 75 центів на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць до 14.05.2021\~року. Погашення заборгованості за вказаним договором здійснюється наданням банку коштів (щомісячного платежу) у сумі 169,31 доларів США. В забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 16.05.2006\~року укладено договір іпотеки за яким предметом іпотеки являється нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , житловою площею 13,6 кв.м, загальною площею 28,0 кв.м, яка належить в цілій частині [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гунда А.М. 16.05.2006 року за реєстром №1574. Починаючи з моменту укладення, вищевказаних договорів, 16.05.2006\~року, на виконання умов кредитного договору, позивачкою систематично здійснювалось погашення кредиту, аж до 29.12.2018 року включно, тобто дати коли при черговій сплаті щомісячного платежу, працівник банку повідомив їй про те, що заборгованість за кредитом нею погашена в повному обсязі і фактично нею здійснюється переплата. Вважаючи, що з 2019 року заборгованість по вказаному кредитному договору погашено, позивачкою було здійснено добротний ремонт квартири, в якій вона проживала, сплачуючи всі комунальні, аж до 09.12.2024 року, коли представники ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», незаконно проникли в квартиру та мотивуючи свої протиправні дії її викупом на електронних торгах, замінили замок на вхідних дверях, повідомивши позивачку про необхідність звільнення квартири до вечора. Того ж дня, позивачка звернулась в поліцію з заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій порушувала питання про притягнення до відповідальності представників ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», які прийшли в квартиру та змінили замки на вхідних дверях. Позивачка вказує, що станом на час подання позовної заяви, всі особисті речі, одяг та меблі знаходяться у належній позивачці квартирі, в яку в силу зміни замків на вхідних дверях вона не можу потрапити, що свідчить про порушення її прав, зокрема права власності на належне майно та житлових прав, оскільки інше житло у неї відсутнє. На підтвердження цих обставин надає інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №410403371 від 29.01.2025 року. Зернувшись одразу за правничою допомогою, їй було роз?яснено, що квартира, яка знаходиться в [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гунда А.М. 16.05.2006\~року за реєстровим №1574, у\~2017\~році, перейшла у власність відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» та в подальшому була перепродана іншому товариству. Так, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з?ясувалось, що: - право власності на квартиру, за адресою [ADDRESS] , зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк»; опис об?єкта; загальна площа 37,76 кв.м, житлова площа 19,55 кв.м, в тому числі балкон 0,86 кв.м; дата державної реєстрації 03.07.2017 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Біловар Ірина Олександрівна, Мукачівський міський нотаріальний окрут; - підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер:\~1575, виданий 16.05.2006 року, видавник Гунда А.М.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:\~36047856\~від 08.07.2017\~(згідно витягу №91491784 від 08.07.2017 року); - 29 листопада 2024 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Антиповою I.B. було посвідчено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» як продавцем та ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» як покупцем, на підставі Протоколу електронних торгів №624351\~від 12.11.2024\~року, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупцю об?єкт нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,76 кв.м, житловою площею 19,55 кв.м, що розташована за вищевказаною адресою, за ціною 314700 грн. Посилаючись на положення ст.. 33, 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» (у ред. чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), вважає вищевказане рішення приватного нотаріуса Біловар І.O. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.07.2017 року, внаслідок якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстрував право власності на належну їй квартиру, незаконним та подальші дії стосовно проведення електронних торгів 12.11.2024 року, а також укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2024 року недійсними. Зазначає, що пунктом 5.1. договору іпотеки від 16.05.2006\~року №1575, передбачено, що у разі порушення основного зобов?язання або умов цього Договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекудавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов?язань, вимога про виконання порушеного зобов?язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. А згідно п.5.4. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до пункту 61 Порядку №\~1127, у редакції, яка діяла на момент здійснення реєстраційної дії, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Вказує, що з наявного, в матеріалах електронної реєстраційної справи на нерухоме майно, повідомлення ПАТ КБ ПриватБанк від 15.06.2014\~року №30.1.0.0/2-987, адресованого [PERSON] , за двома адресами ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ), яке в подальшому стало однією з підстав реєстрації права власності на нерухоме майно за Банком, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на начебто існування простроченої заборгованості за кредитним договором, в розмірі\~1748,37 доларів США, вимагав від [PERSON] , повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги та попереджав, що у випадку невиконання зобов?язання банк має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки. Стверджує, що будь-яких відомостей про конкретний спосіб реалізації прав іпотекодержателя, а саме шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за банком, зазначене повідомлення не містить. Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, датованих 15.06.2014 року, вбачається, що такі адресату [PERSON] та вручені за обома адресами, зазначеними в повідомленні, в один день - 18.06.2014 року. Однак вона заперечує факт отримання нею, зазначеного повідомлення ПАТ КБ ПриватБанк від 15.06.2014\~року №30.1.0.0/2-987, а рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, не являються доказом отримання нею відправлень, оскільки підписи в графі «розписка в одержанні», суттєво різняться між собою та з її справжнім підписом. Окрім цього, самі по собі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення №49945 1748023 1 та №49945 1748022 3, не являються беззаперечним доказом направлення адресату [PERSON] поштового відправлення саме із вмістом повідомлення ПАТ КБ ПриватБанк від 15.06.2014 року №30.1.0.0/2-987, а не будь-якого іншого листа. Таким чином, позивачка вказує, що банком не виконано припис законодавства щодо необхідності надіслання вимоги про усунення порушень іпотекодержателем іпотекодавцеві та надання документа, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту його отримання іпотекодавцем. Позивачка зазначає, що на момент здійснення спірних реєстраційних дій Порядок №\~1127\~не передбачав, що звіт про оцінку предмета іпотеки входить до переліку документів, необхідних для подання державному реєстратору. Вимога щодо подання державному реєстратору такого звіту була доповнена до Порядку №\~1127\~лише 26 лютого\~2020\~року. Водночас, хоча Порядком №\~1127\~до 26 лютого\~2020\~року не було передбачено обов?язкового надання оцінки предмета іпотеки, проте така вимога містилася у частині 1 третій статті 37 Закону України «Про іпотеку», що має вищу юридичну силу. Зокрема, частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб?єктом оціночної діяльності. Отже, іпотекодержатель станом на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин не міг набути у власність предмет іпотеки без визначення вартості такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, здійсненої суб?єктом оціночної діяльності. Зазначене обґрунтовується, зокрема і тим, що згідно з другим реченням частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов?язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Позивачка зазначає, що в даному випадку, всупереч наведених положень законодавства та висновків Верховного Суду, іпотекодержатель ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до нотаріуса з метою здійснення реєстрації права власності, не надав документ про експертну оцінку предмета іпотеки та відповідно приватний нотаріус Біловар I.O. здійснила реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» за відсутності таких відомостей, що саме по собі свідчить про порушення банком вимог закону та наявність окремої підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру та свідчить про порушення прав позивача, зокрема і щодо відшкодування ймовірного перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Окрім цього, про незаконність державної реєстрації права власності на іпотечне майно за Банком свідчить і та обставина, що спірна квартира використовувалась позивачкою як єдине місце постійного проживання, тому на вказану квартиру не могло бути примусово звернуто стягнення, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки на неї поширювався Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті». Таким чином, обгрунтовуючи доводи позову в частині незаконності державної реєстрації права власності на квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачка стверджує, що в порушення установлених законодавством вимог: банком їй не надіслано вимоги про усунення порушень та відповідно не надано нотаріусу документ на підтвердження її отримання іпотекодавцем; не надано нотаріусу документ про оцінку предмета іпотеки суб?єктом оціночної діяльності, недотримано обмежень тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, що свідчить про наявність одночасно декілька підстав визнання незаконним рішення про державну реєстрацію права власності. Звертає увагу, що є незрозумілим, на якій підставі приватний нотаріус Біловар І.О. здійснюючи в липні\~2017\~року, оскаржувану реєстрацію, взяла до уваги надане банком повідомлення від 15.06.2014\~року №30.1.0.0/2-987, за відсутності даних про виконання чи невиконання кредитних зобов?язань за період понад три роки (зокрема з виписки банку по кредитному договору №MKTWGK00000033, датованою 11.12.2024\~року, а також квитанцій за період з 15.06.2014\~року по липень\~2017\~року загальна сума платежів клієнта склала\~3677,83 доларів США), а також здійснила реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована в [ADDRESS] , за параметрами: загальна площа 37,76 кв.м, житлова площа 19,55 кв.м, в тому числі балкон 0,86 кв.м, хоча згідно договору іпотеки предметом іпотеки являлася квартира [ADDRESS] , житловою площею 13,6 кв.м, загальною площею 28,0 кв.м, яка належить в цілій частині [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гунда А.М. 16.05.2006\~року за реєстром №1574. Тобто, нотаріусом здійснено реєстрацію права власності, з параметрами абсолютно іншої квартири, із значною різницею в площі, що також вказує на незаконність, здійсненої нею реєстрації права власності. Усупереч положенням норм матеріального права ПАТ КБ «ПриватБанк» (за відсутності волі власника [PERSON] ) відчужило спірне майно на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного з ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» за результатом проведення оспорюваних електронних торгів (аукціону), тобто відчужило майно безпідставно. За обставин вказаної справи, з одного боку, позивач [PERSON] , являється з\~2012\~року пенсіонером, придбала спірну квартиру в\~2006\~році, за кредитні кошти і на виконання умов кредитного договору сплатила значні суми коштів, не має іншого житла ніж спірна квартира, яка вибула з її володіння поза її волею, та з іншого боку кінцевий набувач ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», яке є власником великої кількості житлових будинків, квартир та земельних ділянок по всій Україні, які придбав за схожою процедурою, також купив у банку спірну квартиру за ціною\~314700\~грн., тобто за менш ніж половину ринкової вартості аналогічної квартири. Крім цього, позивачка вказує, що відповідач квартиру перед її купівлею не оглядав, ключі від продавця не отримував, а отже при купівлі іпотечного майна не проявив розумну обачність щодо підстав набуття права власності на квартиру продавцем АТ КБ «ПриватБанк» на підставі реєстрації за ним права власності, яка суперечить вимогам Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті». Щодо строків звернення до суду з вказаним позовом в частині оскарження рішення приватного нотаріуса Біловар I.O. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.07.2017\~року, то як позивачкою зазначалось, що вона дізналась про порушення свого права - реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком та подальше її відчуження, лише 09 грудня 2024 року коли невідомі особи, як потім з?ясувалось представники «Нерухомість-Закон та Порядок», незаконно проникли в квартиру, замінили замок на вхідних дверях та обмежили їй доступ до неї. До цього часу, жодного повідомлення про перереєстрацію права власності на квартиру за банком ні від державного реєстратора, ні від ПАТ КБ «ПриватБанк», на адресу [PERSON] не надходило, вона проживала у квартирі, продовжувала сплачувати до кінця\~2018\~року платежі по кредиту, тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом не пропущено. У зв`язку з вище викладеним позивачка просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Біловар Ірини Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер:\~36047856\~від 08.07.2017, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1295301621244, номер запису про право власності в реєстрі речових прав\~21292548\~на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ КБ ПриватБанк, витребувати у власність [PERSON] з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та Порядок», код ЄДРПОУ:43490236, нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , стягнути з відповідачів АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» на користь позивача [PERSON] судові витрати, які складаються: із сплаченого судового збору\~4358,20 грн. та 20 000 грн. вартості витрат на професійну правничу допомогу. 04.03.2025 року представник відповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому вказує, що 29 листопада\~2024\~року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Нерухомість Закн та Порядок» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» приймає у власність квартиру [ADDRESS] , та зобов?язується сплатити її ціну, встановлену в ході проведення електронних торгів 12 листопада\~2024\~року. Тобто, з 29 листопада 2024\~року відповідач ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» є добросовісним власником квартири [ADDRESS] . Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця правова норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За обставин справи, ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» набуло у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі оплатного договору за ринковою ціною. На момент укладання договору відомості державного реєстру речових прав не містили жодних вказівок на наявність прав на квартиру у інших осіб, відомості про іпотеку та заборону були відсутні, а у власності відповідача АТ КБ «ПриватБанк» спірна квартира перебувала протягом тривалого часу з\~2017\~року, тобто більше семи років). Таким чином, відповідач ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», укладаючи договір купівлі продажу не знало і не могли знати про наявність у [PERSON] майнових претензій стосовно квартири, враховуючи тривале перебування квартири у власності АТ КБ «ПриватБанк». Окрім того, представник відповідача вказує, що відповідно до наявних в матеріалах справи повідомлень банку вбачається, що через невиконання зобов`язань за кредитним договором у позивача виникла прострочена заборгованість, у зв?язку із чим кредитор скористався своїм правом та звернув стягнення не предмет іпотеки, який добровільно передавався позичальником в рахунок погашення зобов`язання. Враховуючи вищевикладене вважають, що позивач не може стверджувати, що майно вибуло з його власності без його волі іншим шляхом. За таких обставин, не може бути витребувано від добросовісного набувача квартиру [ADDRESS] . Обраний позивачем спосіб захисту прав про витребувати із незаконного володіння квартири, не є належним, оскільки квартира перебуває у власності добросовісного набувача (ст.388 ЦК України), а не у чужому незаконному володінні (ст.387 ЦК України). Окремо, представник відповідача звертає увагу, що доводи про відсутність заборгованості спростовуються наявними в ЄДРСР судовими рішеннями, зокрема, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області №307/2158/13-ц від 18 грудня\~2013 року за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області № 307/3338/14-ц від 23 жовтня\~2014\~року року за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про виселення, та рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області № 307/2447/16- від 28 вересня\~2016\~року року за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, і останнім рішенням норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. З наявного в матеріалах справи повідомлення Банку вбачається, що цією вимогою про усунення порушень ПАТ КБ «ПриватБанк» попереджає, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зі спливом цього строку має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем, або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки. Також, повідомлення містить і інші необхідні реквізити, визначені у статті 35 Закону України «Про іпотеку», зокрема відомості про наявність невиконаного зобов?язання у розмірі 1748,37 доларів США. Таким чином, зміст повідомлення банку відповідає вимогам, визначеним статтею статті 35 Закону України «Про іпотеку». Представник відповідача зазначає, що посилання позивача про невідповідність підписів у повідомленнях про вручення поштового відправлення її підписам також не є підставою для висновку про неотримання позивачем повідомлень банку, оскільки відповідно до п.160 Правил надання послуг поштового зв?язку, затвердженого Постановою КМУ від 05 березня\~2009\~року №270 (в редакції на дату відправлення повідомлень): Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв?язку на підставі пред?явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Таким чином, під час вручення поштового відправлення саме працівник поштового зв?язку на підставі пред?явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення прізвище отримувача. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято 08.07.2017 року, а з позовом у даній справи позивач звернулась 10.02.2025\~року - трирічний строк позовної давності для звернення до суду сплив у даній справі пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові. У зв`язку з вищезазначеним, представник відповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та витребування з незаконного володіння квартири. 18.03.2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. надіслала до суду відзив у якому вказує, що з вказаними доводами позивача не згідні, вважають їх необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 16.05.2006 року уклали кредитний договір № MKTWGK00000033\~на підставі, якого Банк надав, а позивач отримав кредит у розмірі 14048.00 долар. США на термін до 14.05.2021\~р. За цим договором позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених цим договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і Позивач 16.05.2006 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки позивач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Перелік необхідних документів був наданий Банком державному реєстратору і як наслідок ним було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком. Вказані документи знаходяться в реєстровій справі і позивачем не спростовані. Зокрема, пункт 61 Порядку\~1127\~не містить чіткої деталізації того, якого змісту має бути надіслана вимога. З поданої позивачем письмової вимоги вбачається, що банк інформує [PERSON] про її невиконанні зобов?язання, вказуючи про розмір простроченої заборгованості за кредитом, та про намір банку "... звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб, передбачений законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки", що включає і такий спосіб позасудового звернення стягнення на майно як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Також, п. 61 Порядку 1127 не містить вимог як завчасно вказане повідомлення має бути надіслано позичальнику, а також не вимагає надіслання повідомлення вимоги цінним листом з описом. Щодо рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, які безпідставно заперечуються позивачкою, слід зазначити, що самі лише твердження [PERSON] , що підписи на вказаних повідомленнях різняться між собою і з її справжнім підписом є лише припущеннями позивача, тоді як рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Позивачем не надано висновку судової-почеркознавчої експертизи, яка б підтвердила таке її твердження, не надано відомостей, що тієї дати їй надходили будь-які листи від банку з іншим змістом, чи відомостей безпосередньо від АТ "Укрпошта" щодо обставин вручення вказаного повідомлення. Відтак, немає підстав вважати, що 18 червня\~2014\~року [PERSON] було вручено не повідомлення-вимогу банку № 30.1.0.0./2-987 від 15.06.2014, а будь-які інші документи. Також, представник відповідача вказує, що не відповідає дійсності твердження позивача про здійснення реєстрації права власності без визначення вартості іпотечного майна. ТОВ "Експерт+" було проведено оцінку та визначено ринкову вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 24 квітня\~2017 року в розмірі 17 623.00 дол. США (що згідно офіційного курсу НБУ 1$=26.732780 грн. становить\~471 120.00 грн.). Твердження позивача щодо застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014\~року, який набрав чинності з 07.06.2014\~року є безпідставним. Відповідно до ст. 1 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014\~року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов?язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об?єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об?єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Однак, позивач, щонайменше не довела належними та допустимими доказами відсутність у її власності іншого нерухомого житлового майна станом на 08.07.2017 року, тобто дата ухвалення оскаржуваного рішення приватного нотаріуса Біловар І.O. У зв`язку з вищезазначеним представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у справі № 307/502/25 за позовом Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерухомість - Закон та Порядок", де третя особа, що не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна, про визнання незаконним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння. Разом з тим, просив витребувати від Відділу державної реєстрації Тячівської міської ради (м. Тячів, вул. Нересенська, 5 (Центр надання адміністративних послуг Тячівської міської ради) з електронної реєстраційної справи примірник належним чином завірених документів реєстраційної справи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 3604756 від 08.07.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1295301621244, номер запису про право власності в реєстрі речових прав 21292548 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ КБ "Приват Банк". Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.02.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Постановленою в підготовчому судовому засіданні 14.04.2025 ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про допит свідків. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2025 року клопотання представника позивача, адвоката Полгар М.З. про призначення в цивільній судової - почеркознавчої експертизи та витребування у відповідача АТ КБ "ПриватБанк" оригіналів рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень 49945 1748023 1 та 49945 1748022 3, дата подання яких значиться 15.06.2014 року, залишено без задоволення. Постановленою в підготовчому судовому засіданні 17.04.2025 ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області, витребувано від відділу державної реєстрації Тячівської міської ради примірник належним чином завірених документів реєстраційної справи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 3604756 від 08.07.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1295301621244, номер запису про право власності в реєстрі речових прав 21292548 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ КБ "Приват Банк". Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 17.04.2025 року цивільну справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.09.2025 року витребувано з Відділу державної реєстрації Тячівської міської ради (м. Тячів, вул. Нересенська, 5 (Центр надання адміністративних послуг Тячівської міської ради) з електронної реєстраційної справи примірник належним чином завірених документів реєстраційної справи про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 3604756 від 08.07.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1295301621244, номер запису про право власності в реєстрі речових прав 21292548 на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ПАТ КБ "Приват Банк". Представник позивачки, адвокат Гримут Т.В., в судовому засіданні підтримала позовну заяву та просила задовольнити в повному обсязі посилаючись на доводи викладені в позовній заяві. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк», адвокат Дурдинець Р.Ю. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовної заяви. Представник відповідача ТОВ "Нерухомість - Закон та порядок" будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в підготовче засідання не з`явилася та про причини неявки не повідомила. 04.03.2025 року представник відповідача ТОВ "Нерухомість - Закон та порядок" Правник Н.П. надіслала до суду відзив, у якому просить розгляд справи проводити без участі відповідача ТОВ "Нерухомість - Закон та порядок". Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антипова Ія Володимирівна будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та про причини неявки не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку: Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст.\~12\~ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст.\~78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 41\~Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 628 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Разом із тим, відповідно до статті 1 Закону № 898-IV\~(в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі\~закону\~або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша\~статті 3 Закону\~№ 898-IV\~в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). Судом встановлено, що 16.05.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №MKTWGK00000033, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 13 818. 00 (тринадцять тисяч вісімсот вісімнадцять) доларів США 00 центів, з розрахунку 1,00 (один) % на місяць до 14.05.2021 року (том 1 а.с.11-14). З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір Іпотеки №520182 посвідчений 16 травня 2006 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М., зареєстровано в реєстрі за № 1576/76. Згідно п. 1.1. договору іпотеки відображено основні умови забезпечення, а саме повернення кредиту до 14.05.2021 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі - 14\~048,00 дол. США на наступні цілі: купівля житла у сумі 12000,00 дол. США, а також у розмірі 2048,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору. Предмет іпотеки є квартира, що знаходиться в [ADDRESS] житловою площею 13,6 кв.м., загальною площею - 28,0 кв. м., яка належить в цілій частині [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. 16.05.2006 року за реєстром №1574 Пунктами 3.1.4 та 5.1 Іпотечного Договору передбачено: 3.1.4 - у випадку невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п. 6 цього договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки; 5.1 - у разі порушення основного зобов?язання або умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов?язань, вимога про виконання порушеного зобов?язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. (том а.с.15-17). Згідно договору купівлі-продажу від 16 травня 2006 року та витягу з Державного реєстру правочинів №2388149 продавець [PERSON] передала, а покупець [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. за реєстром №1574 (Том 1 а.с.18-19). Суд вважає за необхідне констатувати, що в рамках розгляду даної справи, встановлюються обставини щодо правових підстав та дотримання процедури під час реєстрації права власності іпотечного майна за іпотекодержателем державного реєстратора. Суд, не визначає та не оцінює правильність нарахованої заборгованості за кредитом та прострочених сум, або ж погашення позивачем такого боргу. Разом з цим, вважає за необхідне звернути увагу на наступні встановлені в судовому засіданні обставини справи. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.09.2016 задоволено позов ПАТ КБ «Приват банк» та стягнуто з [PERSON] суму встановленої судом станом на 17.08.2016 заборгованості за кредитним договором від 16.05.2006 у розмірі 13719,29 дол. США., з яких 7477,4 доларів США-основна заборгованість за кредитом, 5321,95 заборгованість по відсотках за користування кредитом, 918 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом. Вказане рішення суду 30.12.2016 набрало законної сили (том 1 а.с. 144). Судом також встановлено, що сума вказаної заборгованості, яка зафіксована судовим рішенням станом на 17.08.2016 відображена у виписці по кредиту №MKTWGK00000033 від 16.05.2006 року за період з 16.05.2006 по 23.08.2023, та станом на 1.07.2016 року прострочена заборгованість за кредитом становила 934,66 дол. США, простроченими відсотками 5170,07 дол. США, простроченою комісією 893,74 дол. США та пені у розмірі 4102,82 дол. США. При цьому залишок непростроченого кредиту становив 6582,74 дол. США, а нарахованих відсотків 13,32 дол. США. Сума слачених коштів на погашення кредиту, становила 60 дол. США. Відтак в загальному сума заборгованості без урахування пені становила, 17637,35 дол. США за наступним розрахунком (6582,74+934,66+13,332+5170,07+893,74+4102,82-60 = 17637,35 дол. США) З вказаної виписки також вбачається, що після звернення стягнення на предмет іпотеки, впродовж наступних 2017 та 2018 років відбувалося нарахування відсотків, комісії та пені за користування кредитом. Станом на 03.09.2018 року заборгованість за кредитом склала 37394,65 дол. США за наступним розрахунком (6402,7+2138,22+7600,49+7587,5+1548,94+1548,94+12116,8 = 37394,65 дол. США.) Також встановлено, що 26.09.2018 на погашення заборгованості по кредиту було сплачено 18103,73 дол. США та після сплати цих коштів, заборгованість за тілом кредиту була відсутня. При цьому черговість погашення заборгованості відбувалася всупереч умовам визначених пунктом 3.3 кредитного договору та залишилися сума заборгованості за пенею, яка склала 2475,79 дол. США., та яка в подальшому погашалася і станом на 22.08.2023 її залишок склав 1472, 22 дол. США. (а.с.20-26, 27-60). Як ствердив в судовому засіданні представник відповідача, вказані суми заборговності були погашені за рахунок коштів одержаних від продажі предмета іпотеки. Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 листопада 2024 року вбачається, що продавець АТ КБ «ПриватБанк» передає у власність покупцю, а покупець ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» приймає у власність об`єкт нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] , і зобов`язується сплатити її ціну, встановлену в ході проведення електронних торгів 12 листопада 2024 року. Пунктом 2.1. визначено, що продаж майна здійснюється за ціною, яка становить 314\~700 (триста чотирнадцять тисяч сімсот) гривень 00 копійок, податок на додану вартість не передбачений та встановлена в ході проведення електронних торгів, що підтверджується Протоколом №624351 проведення електронних торгів від 12.11.2024. (а.с.77-78). З протоколу №624351 проведення електронних торгів вбачається, що 12 листопада 2024 р. відбулися торги (електронний аукціон) з продажу лоту №563136, до складу якого входив квартира загальною площею 37,76 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ціна продажу 314\~700,00. За результатом аукціону переможцем відкритих торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість - Закон та Порядок» (а.с.79). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що власником квартири загальною площею 37,76 кв.м., житова площа 19,55 кв.м. за адресою [ADDRESS] , зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антипова І.В. на праві власності за ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер233, виданий 29.11.2024 (а.с.82-96). З інформації з Державного реєтру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.07.2017 року вбачається, що право власності на квартиру загальною площею 37,76 кв.м., житова площа 19,55 кв.м. за адресою [ADDRESS] , 3.07.2017 зареєстровано приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Біловар І.О. за ПАТ КБ «ПриватБанк». Як підставою для виникнення права власності, зазначено договір іпотеки, серія та номер 1575, виданий 16.05.2006, видавник приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Гунда А.М. (а.с.80). При цьому розмір площ вказаної квартири не співпадає з площами зазначеними в договорі іпотеки від 16.05.2006 року де вказано, що загальна площа квартири становить 28,0 кв.м., а житлова 13,6 кв.м. На виконання ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.09.2025 року надано копію реєстраційної справи, з якої вбачається, що 03.07.2017 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1295301621244, об`єкт нерухомого майна: квартира за адресою [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк», речове право №21292548. Підставою для державної реєстрації стало подання ПАТ КБ «ПриватБанк» наступних документів: Іпотечний договір серія та номер ВСТ №520182, виданий 16.05.2006 року приватним нотаріус Гунда А.М.; повідомлення - вимога №30.1.0.0/2-987 від 15.06.2014 р., видавник ПАТ КБ «ПриватБанк»; рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №№4994517480231, 4994517480223 (а.с.56-64). Згідно із частиною першою статті 35\~Закону № 898-IV (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.06.2014 року №30.1.0.0/2-987 вбачається, що [PERSON] направлено вимогу про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нараховані на день повернення кредиту, в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Зі змісту вказаної вимоги вбачається, що розмір простроченої заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 16.05.2006 складає 1748,37 дол. США (том 1 а.с.74). З копій рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №4994517480231, №4994517480223, які також стали підставою для державної реєстрації вбачається, що такі адресовані [PERSON] , [INFO] . При цьому такі надсилалися за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] і містять підписи одержувача, які очевидно різняться між собою (а.с.75). В доведення позиції щодо неналежності цього підпису позивачці, представником позивача Полгар М.З., було заявлено клопотання про призначення у справі судової-почеркознавчої експертизи для проведення якої, представник просив витребувати від відповідача АТ КБ «Приват банк» оригінали вказаних рекомендованих повідомлень. В судовому засіданні сторона відповідача вказала, що оригінали рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень позивачці, які просив витребувати представник позивачки від сторони відповідача АТ КБ "Приватбанк" з метою їх експертного почеркознавчого дослідження, не можуть бути надані для проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з їх фактичною відсутністю у відповідача АТ КБ "ПриватБанк". Статтею 12 ЦПК України, передбачено принцип змагальності сторін, яким визначено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Вказаний принцих, зумовлює те, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростовувати цю обставину. В підготовчому судовому засіданні встановлено, що обгрунтовуючи позов, позивач посилається на рекомендовані повідомлення надіслані відповідачем на ім`я позивачки. При цьому стверджує, що такі останньою не отримувалися та їх позивачка, не підписувала. В свою чергу, відповідач АТ "КБ "Приватбанк" заперечуючи вимоги позивача, у відзиві спростовував такі доводи, стверджуючи, що позивач не надав належних доказів щодо належності підпису позивачки в цих поштових повідомленнях. З огляду на ці заперечення, представником позивача заявлено відповідне клопотання про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи. Відповідач в свою чергу заперечив, щодо витребування доказів з огляду на відсутність оригіналів таких, що з урахуванням методики проведення почеркознавчих експертиз, унеможливлює проведення такої експертизи. Приймаючи до уваги наведені обставини справи та позиції сторін, суд вважає, що в межах справи саме позивачу належало довести обставини щодо неотримання рекомендованих вказаних повідомлень. При цьому відповідачу в спростування позиції позивача, належало довести зворотнє. Згідно листа в.о. начальника відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Закарпатської області від 09.05.2025, повідомлено, про відсутність реєстраційної справи в архіві відділу. Інших клопотань про витребування оригіналів вказаних повідомлень від інших органів, установ та організацій, (нотаріального архіву, державного реєстратора та ін.) сторони перед судом не заявляли, а відтак вказані обставини на які посилалася сторона позивача щодо неналежності підпису, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, як і не знайшли свого підтвердження відповідні заперечення відповідача. Щодо позиції позивача, яка полягала у доведенні порушення відповідачем вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» а саме щодо не надання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. За змістом частини 2 статті 18 цього Закону Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та\~порядок державної реєстрації прав\~визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, Для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; \~2)\~засвідчена іпотекодержателем\~копія повідомлення\~про вручення\~рекомендованого поштового\~відправлення або\~поштового відправлення\~з оголошеною\~цінністю,\~яким надіслано\~вимогу,\~зазначену у\~підпункті 1\~цього пункту,\~з відміткою\~про вручення\~адресату,\~або засвідчена\~іпотекодержателем копія\~рекомендованого поштового\~відправлення або\~поштового відправлення\~з оголошеною\~цінністю,\~яким надіслано\~вимогу,\~зазначену у\~підпункті 1\~цього пункту,\~з позначкою\~про відмову\~адресата від\~одержання такого\~відправлення,\~або засвідчені\~іпотекодержателем копії\~рекомендованих поштових\~відправлень або\~поштових відправлень\~з оголошеною\~цінністю (поштових\~конвертів),\~якими не\~менше ніж\~двічі з\~періодичністю не\~менше ніж\~один місяць\~надсилалася вимога,\~зазначена у\~підпункті 1\~цього пункту,\~та які\~повернулися відправнику\~у зв`язку\~із відсутністю\~адресата або\~закінченням встановленого\~строку зберігання\~поштового відправлення,\~або засвідчені\~іпотекодержателем паперові\~копії електронного\~листа,\~яким за\~допомогою засобів\~інформаційної,\~телекомунікаційної або\~інформаційно-телекомунікаційної\~системи,\~що забезпечує\~обмін електронними\~документами,\~надіслано вимогу,\~зазначену у\~підпункті 1\~цього пункту,\~та електронного\~службового повідомлення\~відповідної системи,\~яким підтверджується\~доставка відповідного\~електронного листа\~за адресою\~електронної пошти\~адресата (у\~разі коли\~договором з\~іпотекодавцем або\~боржником,\~якщо він\~є відмінним\~від іпотекодавця,\~передбачено можливість\~обміну електронними\~документами); 3)\~довідка іпотекодержателя,\~що містить\~відомості про\~суму боргу\~за основним\~зобов`язанням станом\~на дату\~не раніше\~трьох днів\~до дня\~подання документів\~для проведення\~відповідної державної\~реєстрації та\~відомості про\~вартість предмета\~іпотеки,\~визначену суб`єктом\~оціночної діяльності,\~станом на\~дату не\~раніше 90\~днів до\~дня подання\~документів для\~проведення відповідної\~державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк . Оскільки ціна предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, є істотною обставиною, що має правові наслідки для сторін забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому пункту 61 Порядку державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повинен застосовуватись із урахуванням положень статті 37 Закону №898-IV, а саме: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Отже оцінка предмета іпотеки, право власності на який реєструється за іпотекодержателем в позасудовому порядку, повинна бути проведена перед реєстрацією такого права. Відповідно до ч.4 ст 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Згідно висновку оцінювача про вартість оцінюваного майна, проведеної станом на 24 квітня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , вартість предмета іпотеки була визначена у розмірі 17\~623,00 дол. США або 471\~120,00 грн. (том 1 а.с. 189). При цьому, серед переліку наданих на виконання ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 15.09.2025 копій реєстраційної справи №1295301621244 щодо державної реєстрації права власності на квартиру, документів, вказаний висновок оцінювача майна від 24.04.2017 відсутній. Разом з цим обставини відсутності у державного реєстратора цієї оцінки, в судовому засіданні визнані представником відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ КБ «Приватбанк» відбулася з порушенням ст. 37 Зукону України «Про іпотеку». Щодо доводів позивача, про проведення державним реєстратором, державної реєстрації права влансості за ПАТ КБ «Приватбанк» на іпотечне майно в супереч вимогам Закону України «Про мараторій на стягнення майцна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 04.06.2014 року протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про іпотеку`та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Отже, матеріалами справи підтверджено, що спірна житлова квартира підпадає під дію мораторію, оскільки виступає предметом іпотеки за кредитом наданим в іноземній валюті, та на час проведення відповідачем державної реєстрації, використовувалося нею як місце постійного її проживання і не перевищує 250,0 кв.м. Стаття 36 Закону «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, Закон «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Такі висновки узгоджуються з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 465/1310/17), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року (справа N 802/1340/18-а) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року (справа N 644/3116/18). Визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Отже, дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №465/1310/17/ Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що державний реєстратор не може перереєстровувати іпотечний житловий будинок за валютним кредитом протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, державний реєстратор своїми діями порушив право власності позивача та зареєстрував за ПАТ КБ «Приватбанк» нерухоме майно (спірну житлову квартиру), яка належить на праві приватної власності позивачці. Отже, державна реєстрація права власності на іпотечний будинок підлягає скасуванню, оскільки державний реєстратор зареєстрував майно на користь кредитора без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 04.06.2014 року, спірна квартира підпадає під дію мораторію, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, на момент реєстрації його за відповідачем використовувався, як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 250,0 кв.м. Доказів того, що позивачу за час життя на праві власності належить інше жиле приміщення, матеріали справи не містять. Крім цього відсутність у позивачки іншого житла, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] від 29.01.2025 року з якої вбачається відсутність відомостей у вказаних реєстрах (а.с.73). Разом з цим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься відповідь надана на запит АТ КБ «Приватбанк» провідним спеціалістом відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Закарпатської області №0505 від 25.11.2024 з якої вбачається, що за адресою [ADDRESS] не зареєстровано місце проживання жодного громадянина (том 1 а.с.81). Однак така інформація об`єктивно спростовується копією паспорту позивачки серії [NUMBER] виданого Тячівським РВ ГУДМС України в Закарпатській області 2.08.2014 з якого вбачається, що за вказаною адресою позичвака зареєстрована з 07.11.2006. (том 1 а.с. 9). Щодо заяви представника відповідача ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок» про наявність підстав до застосування положень частини четвертої статті 267 ЦК України, саме відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Передбачений ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності застосовується судом в тому випадку, коли встановлено, що право позивача порушено, однак воно не підлягає захисту в зв`язку з пропуском строку позовної давності. За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача заявлено, про засосування позовної давності. Представник зазначає, що оскільки оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято 08.07.2017 року, а з позовом у даній справи позивач звернулась 10.02.2025 року - трирічний строк позовної давності для звернення до суду сплив у даній справі пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Нормою ч. 5 ст. 267 ЦК передбачено можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи до суду. З наданих позивачем до позовної заяви рахунку - повідомлення за листопад та грудень 2024 року КП «Водоканал» Тячівської міської ради, рахунку № [NUMBER] від 24.08.2024 року ТОВ «Закарпаттяенергозбут» та довідки №8 від 27.01.2025 року вбачається, про споживання та сплату [PERSON] комунальних послуг за адресою [ADDRESS] у період з 01.2019 по 12.2024, що підтвержує безперервність проживання позивачки у спріній квартирі у період, який припав після проведення державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. (а.с.61-65). Крім цього, дводи позивачки про те, що про порушене право вона дізналася 9 грудня 2024, коли представник нового власника ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» змінили замки на вхідних дверях, обмежившит їй доступ, підтверджено протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.12.2024 року та письмових пояснень [PERSON] від 09.12.2024 року. З вказаних пояснень вбачається, що [PERSON] просить прийняти міри до [PERSON] та його товариша, які представилися представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість - Закон та Порядок», які 09.12.2024 прийшли до неї до квартири та замінили замок на вхідних дверях, мотивуючи тим, що квартира належить Товариству (том а.с.68-71). З відповіді начальника Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області М.Палкуш вбачається, що [PERSON] повідомлено, що по факту наведеному у зверненні заявниці мають місце цивільно - правові відносини, вирішення яких не відноситься до компетенції Національної поліції, а тому по даному факту не встановлено ознак кримінального правопорушення (том 1 а.с.66-67, 72). Відтак, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Щодо обраного позивачем способу захисту, то з огляду на встановлені судом у ході розгляду справи обставини слід вказати на те, що: Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05\~\~вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої\~статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга\~статті 5 ЦПК України). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11\~\~січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №\~\~607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, на які посилається заявник. Також відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня\~\~2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). У даному випадку слід звернути увагу на те, що дійсно з огляду на викладене суд дійшов висновку про порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на неї за відповідачем АТ КБ «ПриваБанк». Однак в подальшому спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу була придбана іншим відповідачем по справі ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» тобто право власності на предмет іпотеки перейшло іншому власнику з яким позивач не перебував у договірних відносинах. З огляду на зазначене суд вважає, що в даному випадку, з огляду на встановлені обставини справи, скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36047856 від 08.07.2017, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1295301621244, є не ефективним способом захисту. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Згідно з частинами першою-четвертою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. У пункті 61 постанови від 29 вересня 2020 року у справі 757/13243/17 Велика Палата Верховного суду наголошувала, що іпотекодержатель, який не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача не з його волі, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння поза його волею, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. В даному випадку до суду звернувся власник майна [PERSON] , із позовом про витребування майна від відповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», як на підставу позовних вимог вказував на порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Під час розгляду справи встановлено порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на неї за відповідачем АТ КБ «ПриватБанк», а тому мотивованим слід вважати й висновок про відсутність у останнього права на відчуження спірного нерухомого майна на користь інших осіб, а тому вимоги позивача про витребування такого майна з володіння кінцевого набувача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок» є обґрунтованими. Наведене узгоджується із позицією ВС що міститься у постанові 22.01.2025 по справ №523/5804/23 Щодо доводів представника відповідача про втручання у право власності добросовісного набувача суд зазначає наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388 ЦК України\~у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». ЄСПЛ у справі «Каневська проти України» (§§ 46, 47 рішення від 17 листопада 2020 року, заява № 73944/11) зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3)\~статті 388 Цивільного кодексу, який національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Суд не вважає і заявник не стверджував іншого що пункт 1 (3)\~статті 388 ЦК України, дозволяє власнику майна стягнути його з добросовісного набувача, якщо останній втратив його проти своєї волі, як такий, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Дійсно, у всіх державах-учасниках Конвенції законодавство, що регулює приватноправові відносини між фізичними особами, включає норми, що визначають наслідки цих правовідносин для поваги до власності і, в деяких випадках, примус однієї особи до передачі володіння іншій. Такі правила в принципі не можуть вважатися такими, що суперечать зазначеному положенню, якщо тільки будь-яка особа не буде довільно і несправедливо позбавлена майна на користь іншої особи («Zagrebankabanka d. d. v. Croatia», заява № 39544/05, від 12 грудня 2013 року, § 251). В даному випадку втручання у мирне володіння майном є пропорційним та допустимим, а також не може вважатись надмірним тягарем для відповідача, оскільки він має можливість отримувати компенсацію своїх витрат від АТ КБ «ПриватБанк» зокрема, у порядку, передбаченому\~статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до останнього. Суд враховує інтереси позивача, як власника спірного майна, та здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника [PERSON] , яка являється пенсіонером та позбулася володіння нерухомим майном за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Свої права ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться у відповідності до порядку, визначеному статтею 390 ЦК України. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. За наведеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, саме про наявність підстав витребування майна - квартиру, загальною площею 28,0 кв.м., житловою площею 13,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] із незаконного володіння у відповідача ТОВ «Нерухомість Закон та Порядок», код ЄДРПОУ 43490236. При цьому слід зазначити, що з огляду на вказане вище, позовна вимога про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Біловар І.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 8.07.2017, до задоволення не підлягає. Оскільки правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Отже, звернення особи до суду з позовними вимогами про визнання права власності не є необхідним для ефективного відновлення її права, оскільки державний реєстратор може відновити право власності за позивачем на підставі судового рішення про витребування спірного майна. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року всправі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20). Щодо стягнення на користь позивача судових витрат пов`язаних зі сплати судового збору, то суд вважає, що із відповідачів, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивачки сума судового збору у розмірі 4963,8 грн., які підлягають стягненню в рівних частинах з відповідачів. Накладені ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 12.02.2025 року заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1295301621244, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та щодо заборони відповідачу Товариству з обмеженою відповідальність "Нерухомість - Закон та Порядок" вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири, відповідно до положень ч.7 ст. 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до положень ч.8 ст. 158 ЦПК України, якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЦПК України зустрічне забезпечення, після набрання законної сили рішенням суду слід скасувати та повернути позивачці [PERSON] внесені нею згідно квитанції №285Т005НQK від 20.02.2025 на депозитний рахунок Тячівського районного суду Закарпатської області в якості зустрічного забезпечення - 2000 (дві тисячі) гривень.

Outcome: partial