Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що 03.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 102786719 на суму 5000 грн. Згідно договору факторингу №08Т від 14.09.2021 року право грошової вимоги за вказаним договором в розмірі 21250 грн. перейшло ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Договірні зобов`язання шодо повернення суми боргу не виконанні боржником. На підставі наведеного, позивач просить суд, стягнути з відповідача в свою користь заборгованість у вказаній сумі, а також суму понесених судових витрат. Ухвалою судді від 02.10.2025 року постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. 13.10.2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому представник відповідача заперечує позов. Вказує, що витяг з додатку до договору факторингу не засвідчений належним чином та не може вважатися достовірним доказом набуття позивачем права вимоги до відповідача. Жодних повідомлень про відступлення прав вимоги до нового кредитора, але [PERSON] не отримував. Позивач не надав жодних достовірних і достатніх доказів підписання відповідачем договору про споживчий кредит №102786719. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом у розмірі 5.00 відсотків, вказана у п.1.6 Кредитного договору, суперечить ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», у якій зазначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним по відношенню до ціни позову та цінам на ринку адвокатських послуг. Представник позивача у відповіді на відзив від 21.10.2025 року вказала, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. У запереченнях на відповідь на відзив від 22.10.2025 року представник відповідача зазначив, що [PERSON] не заперечує, що у нього виникли правовідносини з первісним кредитором (факт отримання 5000 грн. визнає), однак жодних обов`язків перед позивачем у нього немає. Ухвалою суду від 12.11.2025 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи з викликом сторін. Відповідно до п.122 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року №1845/0/15-21, розгляд (формування та зберігання) справи здійснюється в змішаній (паперовій та електронній) формі. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст.\~526,\~527,\~530, 611,\~651,\~1048,\~1050,\~1054 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 03.06.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 102786719 (а.с.9-12). Договір укладено в електронній формі. Зі змісту договору слідує, що сума кредиту становить 5000 грн., строк кредиту 15 днів. Суд зазначає, що у відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205,207 ЦК України). Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Розглядувані кредитні договори укладено в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договорами. Ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення Договору від його імені, відповідачем не надані. Довідка ТОВ «Мілоан» містить інформацію про перерахунок коштів на карту відповідача згідно розглядуваного договору в сумі 5000 грн. (а.с.13). Одержання коштів згідно заперечень на відповідь на відзив не заперечується відповідачем. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе боргові зобов`язання. Згідно договору факторингу №07Т від 13.09.2021 року право грошової вимоги за вказаним договором перейшло ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» в розмірі 24700 грн. (5000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 18750 грн. заборгованість за відсотками, 950 грн. заборгованість по комісії). З матеріалів справи також вбачається, що на адресу позивача 25.07.2025 року також була надіслана досудова вимога щодо добровільного повернення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1082 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Підпунктом 3.2.6 кредитного договору визначено, що позичальник згоден з тим, що кредитодавець може відступити будь-які свої права вимоги за кредитним договором на користь іншої (третьої) особи. Судом прийнято до уваги, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати надмірного формалізму, який у трактуванні процесуального законодавства визначається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач надав всі наявні у нього документи. При цьому стороною відповідача не спростовано надані докази і вимоги про визнання цього договору недійсним, зміни або розірвання не заявлялись. Відтак, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. На момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернув. З огляду на вказане, вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту підлягають до задоволення. Суд зауважує, що належних доказів того, що відповідач як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію договору, до матеріалів позову не додано. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналіз копії відомості про нарахування та погашення заборгованості за цим договором свідчить про те, що заборгованість за відсотками нараховувалася поза межами строку дії договору. Разом із тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Згідно умов кредитного договору (п. 1.5.2 ) стандартна процентна ставка становить 5%. Відповідач не погоджується з порядком нарахування процентів за користування кредитними коштами, вказує, що розмір процентної ставки не може перевищувати 1%. Суд ураховує, що 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим Законом, зокрема, внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», яким статтю 8 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %». Водночас, згідно з пунктом 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності вказаного Закону, встановлено такі обмеження щодо максимальної денної процентної ставки: -протягом перших 120 днів не більше 2,5 %, -протягом наступних 120 днів не більше 1,5 %. Перехідні положення законів мають на меті забезпечити плавний перехід від чинного правового регулювання до нового, що запроваджується, та повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень щодо набрання чинності відповідним законом або його окремими нормами. Саме такі норми тимчасового та локального характеру, як правило, і включаються до перехідних положень. Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» згаданого Закону, дія пункту 5 розділу I (який стосується змін до Закону «Про споживче кредитування») поширюється також на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів було продовжено після набрання чинності Законом. З наведеного слідує, що: положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються виключно до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати; натомість до кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1 %, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті. Таким чином, розмір денної процентної ставки не може перевищувати у період з 24.12.2023 року по 22.04.2024 рік розміру процентної ставки\~2,5 %, у період з 23.04.2024 року по 21.08.2024 рік\~1,5 %, а після 22.08.2024 року\~1%. Суд ураховує, що кредитний договір № 102786719 року укладено 03.06.2021 року, а тому при його укладенні мають застосовуватись норми законодавства, чинні на дату їх укладення. Враховуючи строк кредитування, сума відсотків, що підлягає до стягнення з відповідача складає 3750 грн. (5000 грн. х 5 % х 15 днів). Комісія за надання кредиту передбачена п. 1.5.1 кредитного договору. Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію, зокрема за надання кредиту. З Кредитного договору вбачається, що кредитором встановлена одноразова комісія саме за надання кредиту, а не за його обслуговування, відповідач, підписуючи кредитний договір, погодився з цією умовою договору, а тому виходячи із положень чинного законодавства та існуючої судової практики Верховного Суду, суд дійшов висновку про задоволення вимог позову про стягнення залишку заборгованості за комісією. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 9250 грн. (тіло кредиту 5000 грн. + 3750 грн. відсотків за користування коштами + 500 грн. комісії). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення заборгованості. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1054,46 грн. (9250 грн. х 2422,40 грн./21250 грн.). Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відповідності до ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Представником позивача поданий до суду договір про надання правничої допомоги № 01-05/05 від 05.05.2025 року з додатковою угодою до нього від 31.07.2025 року, актом про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 31.07.2025 року до вказаного договору на суму 5000 грн. (а.с. 15-18). Суд наголошує, що не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial