Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до Покровського міського суду Дніпропетровської області із вказаним вище позовом про стягнення заборгованості у розмірі 151,200 грн. та судових витрат. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на наступні обставини. 07.08.2021 між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено кредитний договір №102335413, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 20000,00 грн., а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити комісію та проценти, виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. Відповідач не виконав умови кредитного договору. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту, який визначається згідно правил відповідно до способу надання кредиту, визначеному у п. 2.1 цього договору. Строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. У позовній заяві зазначено, що 30.11.2021, було укладено договір №30-11-65, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитним договором №102335413. 10.01.2023 року ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» уклали договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023. Згідно вищевказаного договору ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 102335413 від 07.08.2021. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №102335413 від 07.08.2021. в розмірі 151200,00 грн., з яких заборгованість за основним зобов`язанням 20000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 128200,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості 0,00 грн., заборгованість за пенею та /або штрафами 0,00 грн., заборгованість за комісіями 3000,00 грн., інфляційні збитки 0,00 грн., нараховані 3% річних 0,00 грн. Крім того, стягнути з відповідача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00 грн. Наведене стало підставою для звернення до суду із даним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилася, надала заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за його відсутності, оскільки він перебуває на військовій службі у Збройних силах України, надавши довідку від 05.08.2025 №773 військової частини [NUMBER] , відповідно до якої, [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Крім того, від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відмовити в повному обсязі, оскільки, на його думку ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» є неналежним позивачем, відповідач не вкладав ніяких договорів з ним. Погоджується, що 07.08.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ним укладено договір №102335413, відповідно до якого 07.08.2021 отримав кредит у сумі 20000,00 грн. У вересні листопаді 2021 року менеджери ТОВ «МІЛОАН» попередили відповідача у телефонних розмовах, щоб він не сплачував тіло кредиту і проценти на рахунок ТОВ «МІЛОАН», оскільки готується договір факторингу з ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». Відповідач стверджує, що його не повідомив, що був укладений договір факторингу, на який рахунок він повинен перерахувати кошти за користування кредитом. З серпня 2020 і до теперішнього часу [PERSON] проходить службу в лавах Збройних сил України. Він мав та має можливість виплатити суму заборгованості за кредитним договором, але вважає, що ТОВ «МІЛОАН» навмисно створило таку ситуацію, при якій він повинен виплачувати штучно створену багатотисячну заборгованість, з чим він не згоден. Також вважає, що відносно вимог до нього за вищезазначеним договором сплив строк позовної давності. Крім того, вважає, що встановлений розмір процентів 1,7 перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Також відповідач вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію реальності наданих послуг, розумності їхнього розміру, з урахуванням складності справи. Доказів перерахування позивачем 25000,00 грн. на рахунок адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ СІСТЕМС» суду позивачем не надано. 13.08.2025 представником позивача було на адресу суду надіслано відповідь на відзив, в якому зазначив, що довідка щодо наявності статусу військовослужбовця форми №5 від 05.08.2025 №773, не містить інформації щодо періоду, протягом якого відповідач перебуває на військовій службі. Відтак, встановити період, протягом якого відповідач отримав право на застосування до нього пільг, передбачених п.15 ст.14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», немає можливості. Крім того, під час дії карантину, позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023. Також, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 дійшла висновку, що звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 01.01.2024, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованими. Таким чином, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду, передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Тобто, загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас, продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Щодо нарахування відсотків, позивач вказав, що вищезазначений договір про споживчий кредит містить всі істотні умови щодо порядку отримання та повернення кредиту, процентної ставки за користування кредитом, в тому числі, як за період до дати орієнтовного повернення кредиту, так і в наступний період після здійснення пролонгації договору, наслідки прострочення повернення кредиту тощо. А відтак, всі нарахування відсотків здійснювались відповідно до умов кредитного договору, з яким попередньо ознайомився, та який підписав відповідач, погодившись на передбачені ним умови. Крім того, нараховані відсотки є результатом реалізації кредитного договору, а заборгованість, яка виникла є наслідком неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, та не є компетенцією за невиконання зобов`язань за договором. Відтак, посилання на правові норми, передбачені п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недоречним, а їх застосування до даних правовідносин неможливим. Також, відповідач посилається на порушення кредитодавцем вимог ч.5 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» (якою доповнено статтю 8 згідно із Законом №3498-ІХ від 22.11.2023), якою встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 цієї статті, який не може перевищувати 1%. Натомість, позивач звертає увагу, що вищезазначений договір було укладено 07.08.2021, тоді, як ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» в редакції від 23.04.2021, яка діяла на момент укладання договору, не містить ч.5 та вимоги щодо максимального розміру процентної ставки. Крім того, позивач наголошує, що згідно усталеної судової практики неповідомлення боржника про передачу права вимоги до нього іншій особі не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання. Також, позивач зазначив, що зважаючи на те, що спір виник виключно з вини відповідача через неналежне виконання останнім умов кредитного договору, вважає, що заявлена до стягнення сума витрат позивача на правову допомогу є співмірною зі складністю даної справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини. Як встановлено судом, 07.08.2021р. між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСЮ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 102335413. Відповідно до п.1.2 вказаного договору сума кредиту становить 20\~000,00 грн. Кредит надається строком на 30 днів з 07.08.2021р. (п.1.3 договору про споживчий кредит №102335413).), термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 06.09.2021р. (п.1.4 договору про споживчий кредит № 102335413). Наведене не заперечується та визнається відповідачем. 30.11.2021 р. згідно умов Договору відступлення прав вимоги №30-11-65, ТОВ «МІЛОАН» (ЄДРПОУ: 40484607) відступлено право вимоги за Кредитним Договором № 102335413 від 07.08.2021р. на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ КАПІТАЛ» (ЄДРПОУ: 44276926), а відповідно ТОВ «КОЛЛЕКТ КАПІТАЛ» набуто права вимоги до Відповідача. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Змістом ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувана електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Порядок укладення електронного договору передбачено нормою ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» а саме електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно- цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі викладеного, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 20000,00грн. Щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, слід зазначити наступне. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 102335413 позивач вважає, що заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги складає 128200,00 грн. Але договір № 102335413 від 07.08.2021р. укладений на визначений строк 30\~днів до 06.09.2021р., договором розрахована сума процентів 10200,00\~грн. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц вказано на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Верховний Суд підтримує правовий висновок, сформований Великою Палатою ще у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12. Цей правовий висновок має тенденцію до застосування судами першої та апеляційної інстанції в будь-яких кредитних спорах. ВС/КЦС у постанові від 20 вересня 2018 року по справа № 712/12031/15-ц зазначає що строк кредитного договору у даному випадку сплив, тому проценти не повинні сплачуватись боржником, оскільки зі спливом строку кредитування припиняється право банку нараховувати проценти за кредитом. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі №910/1238/17 касаційний суд, формуючи практику, дійшов такого висновку: «Проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування». За логікою Верховного Суду, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст. 625 ЦК України (3% річних). Також слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду від 14.07.2021 р. у справі №186/1376/19. Загальним правилом визначено, що у разі пред`явлення вимоги в порядку ст. 1048 ЦК України банком боржнику чи у разі закінчення кредитного договору на суму заборгованості не нараховуються проценти за користування кредитними коштами, а застосовується інший порядок, передбачений ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, після спливу визначеного цим договором строку кредитування, який складає 30 днів, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припинилося 06.09.2021. Виходячи з наведеного, правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом тільки за період з 07.08.2021 по 06.09.2021, що виходячи з погодженої сторонами процентної ставки у розмірі 10200,00 грн. (20000 грн. х 1,7% х 30 днів). На підставі викладеного, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог позивача. Також суд вважає, що підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача комісії у сумі 3000 грн., передбачена п. 1.5.1 кредитного договору № 102335413 від 07.08.2021. Щодо твердження відповідача про застосування строку дії позовної давності, слід вказати наступне. Відповідно до п.19 Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, строк позовної давності не застосовується. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 25 000,00 грн. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, позивач просить стягнути на свою користь судові витрати в сумі 25 000,00 грн., які були понесені ним при звернення до суду. Відповідно до п 8 ч.2 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), а тому посилання відповідача на відсутність платіжного доручення про сплату адвокатського гонорару суд не приймає до уваги. Відповідно до частини п`ятої\~статті 137 ЦПК України\~зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18. Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої\~статті 137 ЦПК України\~суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста\~статті 137 ЦПК України). На підтвердження\~наданих послуг\~позивач долучив\~до матеріалів\~справи:\~договір про\~надання правової\~допомоги від\~01.07.2024\~р.; заявка на надання юридичної допомоги від 01.07.2024; акт №01-07/2024 від 01.07.2024 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом. Суд приходить до переконання, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 25000,00 грн. є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим адвокатом на виконання даних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та ціною позову. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 5475,00 грн. (25000 грн. х 21,9%) витрат понесених на професійну правничу допомогу. Крім того, відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог\~534,89\~грн.\~(2442,40\~грн.\~х 21,9%). На підставі викладеного та

Outcome: partial