Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Харкова надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Лозівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства та внесення змін в актовий запис. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] проживають з 2023 року разом за адресою: [ADDRESS] . Від фактичних шлюбних відносин у них [INFO] народився син [PERSON] . Оскільки на дату народження сина, [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , батьком дитини у свідоцтві записаний саме він. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2024 року у справі №638 15262/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, повернуто їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». 20.11.2024 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, після якого остання змінила прізвище на « [PERSON] ». В лютому 2025 року позивач звернувся до медичного закладу з проханням встановити біологічне батьківство дитини - [PERSON] [INFO] та [PERSON] . У відповідності до висновку ймовірність батьківства [PERSON] щодо [PERSON] становить 99,99999972%, тобто максимально наближена до абсолютної величини. Через те, що у свідоцтві про народження батьком записаний [PERSON] , порушуються права позивача. На підставі вищевикладеного подано позов до суду. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.02.2025 року відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 04.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про слухання справи за її відсутнічю, визнала позовні вимоги та просила задовольнити позов в повному обсязі. Судом у відповідності до положення ч.4 ст.206 ЦПК України, надана оцінка визнання відповідачем [PERSON] позову у межах спірних правовідносин, предмету спору. Так, відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання позову [PERSON] порушує права іншого відповідача - [PERSON] . Верховним Судом викладена правова позиція щодо визнання позову відповідачем Так, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19 (провадження № 61-2251св22). Відповідач [PERSON] будучи належним чином сповіщений про дату судового засідання до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа у судове засідання не з`явилась, надала письмові пояснення в який просила суд розглянути справу у відповідності до норм чинного законодавства. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено про те, що [PERSON] перебували із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 14.08.2020 року, який було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.09.2024 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище « [PERSON] ». За час шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Лозівським відділом ДРАЦС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №296. Згідно наданого позивачем медичного висновку з приватного медичного закладу, ймовірність батьківства [PERSON] щодо [PERSON] становить 99,99999972%, тобто максимально наближена до абсолютної величини. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 125 СК «При народженні дитини у матері, яка не перебуваєу шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою». Відповідно до пункту 20 глави 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства та материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з пунктом 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів пре це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати 1 урахуванням положень статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Для з`ясування факту батьківства також необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 травня 2009 року в справі «KALACHEVA v. RUSSIA», заява № 3451/05, § 34, зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. В рамках судового розгляду позивачем не було заявлено клопотання про призначення судово-біологічної експертизи, тож така експертиза не була проведена. Наданий позивачем медичний висновок за результатами проведення молекулярного дослідження, не відповідає визначеним ст.102 ЦПК України вимогам до висновку експерта, положенням Закону України «Про судову експертизу» та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року, оскільки в цьому висновку не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Будь-яких інших клопотань про витребування доказів, що свідчать про кровну спорідненість [PERSON] з дитиною, про повторне призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи іншій експертній установі позивач не заявляв. Згідно ч.2 ст.128 СК України - підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою собою, а утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання батьківства є не обґрунтованою, не доведеною належними доказами, а тому задоволенню не підлягає. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Лозівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства та внесення змін в актовий запис не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed