Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

представником позивача адвокатом Лукашевою З.В. через підсистему «Електронний суд» подану позовну заяву [PERSON] (далі також Позивач) до [PERSON] (далі також Відповідач). В обґрунтування позову зазначено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №761/17064/23 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ «СТАТУС», про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття (затоплення) квартири, задоволено, видані два відповідні виконавчі листи № 761/17064/23 від 06.06.2024. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. відкрито відповідні виконавчі провадження за №№ 75311180 та 75311318 (ЗВП №75311549), боржником за якими була [PERSON] , а стягувачем - [PERSON] . Так, в межах примусового виконання указаних виконавчих проваджень приватним виконавцем Пишним А.В. 27.06.2024 на банківський рахунок [NUMBER] [PERSON] перераховано частину боргу у розмірі 11 456,36 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 72401215. Проте, постановою Київського Апеляційного Суду від 11.03.2025 у справі № 761/17064/23 заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2024 скасовано, у зв`язку з чим 17.03.2025 приватним виконавцем Пишним А.В. виконавчі провадження №№ 75311180 та 75311318 закінчено, арешти майна Боржника [PERSON] припинено. 19.03.2025 представником [PERSON] - адвокатом Лукашевою З.В. на адресу [PERSON] направлено лист-претензія № 1 від 18.03.2025 про повернення грошових коштів, що підтверджується накладною № 0421000079648 від 19.03.2025 АТ «Укрпошта», який вручено Відповідачу особисто 21.03.2025. Однак, станом на 14.07.2025 обов`язку щодо повернення Позивачу 11 456,36 грн. безпідставно набутих грошових коштів одразу після їх набуття, Відповідач самостійно не виконав, в тому числі не виконав такого обов`язку й на вимогу Позивача (тобто, після пред`явлення Позивачем Претензії №1 від 18.03.2025). У цьому випадку йдеться про грубе порушення прав Позивача з боку Відповідача, зокрема порушення принципу добросовісності та справедливості. Покликаючись на положення статей 1212, 1214 ЦК України указані кошти є безпідставно набутим майно [PERSON] , які не повернуто нею їх власнику [PERSON] . У період з 11.03.2025 до 14.07.2025, тобто 125 днів Відповідач безпідставно набула та досі утримує у себе 11\~456,36 грн, а отже має відшкодувати Позивачу також 3% річних у сумі 117, 70 грн, штрафні санкції (пеня 0,1% за кожен день) 1432, 05 грн, індексація інфляції (приблизно 3,2% за період) 366, 60 грн. Загальна сума нарахувань 1916, 35 грн. Покликаючись на положення ЦК України, практики Верховного Суду у конкретних судових рішеннях Позивачка просила стягнути з Відповідачки на її користь безпідставно отримані кошти у розмірі 11\~456, 36 грн, штрафні санкції за прострочення повернення коштів у розмірі 1916, 35 грн, а також понесені судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями указану позовну заяву передано для розгляду судді Білогруд О.О., ухвалою від 01.08.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено засідання на 08.09.2025. Судове засідання 08.09.2025 відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. У судовому засіданні 06.11.2025 представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі за обставин та на підставі доказів, зазначених у позовній заяві та підтверджених відповідними доказами, долученими до позовної заяви. Також зазначила, що проти ухвалення заочного рішення сторона позивача не заперечує. 04.08.2025 копію ухвали про відкриття провадження направлено засобами поштового зв`язку Відповідачці [PERSON] за адресою зареєстрованого місця її проживання. 08.09.2025 відповідачці також направлено судову повістку про виклик до суду на 06.11.2025. Указані поштові повідомлення повернуто до суду з відмітками «адресат відсутній за указаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання». Станом на 06.11.2025 відзиву чи клопотання про подовження строку на надання відзиву та/або будь-яких інших від Відповідача до суду не надходило. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 дійшов висновку про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Близькі за змістом висновку містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Зважаючи на відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи є підстави для проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням статей 223, 280 - 282 ЦПК України. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. У судовому засіданні 06.11.2025 суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, проголошено, що рішення буде оголошено 11.11.2025. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Частиною п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України установлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом установлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишним А.В. відкрито виконавче провадження №75311180 по примусовому виконанню на підставі виконавчого листа №761/17064/23, виданого 06.06.2024 Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заподіяної внаслідок залиття квартири матеріальної шкоди в розмірі 215\~978,00 грн. та судового збору у сумі 2\~159,80 грн. Постановою приватного виконавця від 14.06.2024 в межах виконавчого провадження №75311180 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику [PERSON] . Згідно платіжної інструкції №72401215 від 27.06.2024 приватним виконавцем Пишним А.В. на банківський рахунок [PERSON] здійснено перерахування коштів у сумі 11\~456,36 грн, призначення платежу «№761/17064/23; 06.06.2024; [PERSON] ; №75311180; кошти за ВД, стягнуті на користь стягувача». Постановою від 17.03.2025 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пишним А.І. виконавче провадження № 75311180 з примусового виконання за виконавчим листом №761/17064/23 від 06.06.2024, виданого Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди та судового збору закінчено, у зв`язку зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №761/17064/23 на підставі якого відкрито виконавче провадження. Приватним виконавцем в межах виконавчого провадження стягнуто витрати виконавчого провадження у сумі 220,00 грн, основної винагороди приватного виконавця в розмірі 1145,63 грн, борг у розмірі 11\~456,36 грн. 19.03.2025 представником [PERSON] адвокатом Лукашевою З. направлено [PERSON] лист-претензію від 18.03.2025, яку згідно опису вкладення направлено на адресу зареєстрованого місця проживання [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. В постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №201/6498/20 зазначено, що для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна також визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18 та від 01.04.2019 у справі №904/2444/18. Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2024 у справі №761/17064/23 на підставі якого видано виконавчий документ виконавчий лист, який у подальшому став підставою для відкриття виконавчого провадження № 75311180 та стягнення 11\~456,36 грн, скасовано постановою Київського апеляційного суду від 11.03.2025. Указане є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Відомості про ініціювання процедури пороту виконання судового рішення суду не повідомлено, за відомостями веб-порталу «Судова влади України» станом на 11.11.2025 [PERSON] з такими вимогами до судів не зверталася. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів є законними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити, отримані [PERSON] грошові кошти у сумі 11\~456,36 грн, підлягають поверненню [PERSON] відповідно до положень статті 1212 ЦК України. Такий висновок перекликається з висновком викладеним у постановах Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18. Щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 11.03.2025 до 14.07.2025, суд приходить до такого висновку. Згідно зі статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. У відповідності до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 указано, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.37); стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на винну сторону нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Така позиція є усталеною та актуальною і на сьогодні. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань. Указаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України та сформулював правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку, розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами встановлено законом, а саме частиною другою статті 625 ЦК України. Таким чином, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки боржником порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стороною позивача у позовній заяві наведено розрахунок та його обґрунтування щодо нарахувань 3% річних, пені та інфляційних втрат на суму 11\~456,36 грн, яку безпідставно утримує [PERSON] протягом періоду часу з 11.03.2025 (день постановлення рішення суду апеаляційної інстанції) до 14.07.2025 (день звернення до Ірпінського міського суду Київської області). Так, 3% річних за 125 днів користування коштами у сумі 11\~456,36 грн становить 117,70 грн, пені 1\~432,05 грн; інфляційних втрат 366,60 грн (загалом 1\~916,35 грн). Указаний розрахунок суд приймає, як такий що здійснений відповідно до положень статей 546, 549 та 325 ЦК України і є таким, що підлягає стягненню з відповідачки. Щодо судових витрат. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. [PERSON] за подачу позову до [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14.07.2025 №4386-1086-9971-3756, тому з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved