Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

14 березня 2025 року до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №4937789 від 31 жовтня 2021 року у розмірі 35248 грн. 57 коп. 31 жовтня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН», правонаступником якого за договором факторингу є ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», та [PERSON] укладено кредитний договір №4937789, підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору кредитодавець зобов`язався на умовах строковості та платності надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 10000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі. 26 липня 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №26-07/2024, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Станом на день звернення позивача з позовними вимогами розмір заборгованості за кредитним договором №4937789 від 31 жовтня 2021 року складає 35248,57 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 7841,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 26407,57 грн., забогованість за комісією 1000,00 грн. Відповідач умов договору не виконав, коштів згідно графіку розрахунків не повернув, внаслідок чого ТОВ "ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС" просить стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі. Ухвалою від 20 березня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 15 квітня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача Купенко О.Л., у якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, оскільки він на протязі 2021-2023 років здійснював платежі ТОВ «МІЛОАН» за договором кредиту до повного погашення заборгованості. Зазначає, що про укладення між ТОВ «МІЛОАН» та позивачем договору факторингу йому не було відомо, жодних повідомлень він не отримував та не вважав себе боржником. Докази, надані ТОВ «ФАКТОРИНГ\~ПАРТНЕРС» на підтвердження його заборгованості за кредитним договором вважає неналежними, оскільки вони не підтверджують розмір заборгованості та не є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У відповіді на відзив на позовну заяву, поданій представником позивача Сердійчук Я.Я. через систему «Електронний суд» 22 квітня 2025 року, представник позивача вказала, що доводи представника відповідача є безпідставними та необгрунтованими. Зазначила, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства та вільному волевиявленню сторін, сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, у тому числі щодо нарахування та сплати процентів за договором, можливості продовження строку користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Крім того, відповідач частково сплатив заборгованість за договором, що свідчить про прийняття умов договору. Непогодження відповідача з розрахунком заборгованості не позбавляє його можливості надати свій розрахунок та докази погашення заборгованості. Ухвалою від 04 серпня 2025 року за клопотанням представника позивача витребувано докази у справі. Представник позивача Бацюк О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих та витребуваних судом доказів, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 31 жовтня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №4937789 (далі - Кредитний договір) на підставі Заявки на позику від 31 жовтня 2021 року, підписаної Позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов Кредитного договору позикодавець надає позичальнику на умовах строковості, зворотності, платності грошові кошти на суму у загальному розмірі 10000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику та сплатити комісію і проценти за договором. Відповідно до пунктів 1.3,1.4 Кредитного договору кредит надається строком на 30 днів з 31.10.2021 року, терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 30.11.2021 року. Згідно пункту 1.5.1 встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 1000,00 грн. Відповідно до пункту 1.5.2. проценти за користування кредитом 3750,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно з пунктом 1.6 стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до пункту 2.2.3 проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена в п.1.6 Договору, яка є незмінною протягом строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного в п.1.3 є нижчою від стандартної (базової) ставки, встановленої п.1.6 Договору. Після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6 Договору. Пунктом 2.3 Кредитного договору передбачено пролонгацію строку кредитування. Згідно з п.2.3.1.1 Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що Кредитодавцем надана така можливість Позичальнику. Для продовження строку кредитування Позичальник має у тому числі сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Пунктом 2.3.1.2 визначено стандартні (базові) умови пролонгації. Позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке продовження строку кредитування загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку якщо загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Відповідач підписав Кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором R15621, що підтверджується довідкою про ідентифікацію ТОВ «МІЛОАН». 26 липня 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №26-07/2024 відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 26 липня 2024 року до договору факторингу №26-07/2024, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . Згідно з довідкою за договором позики №4937789 [PERSON] 31 жовтня 2021 року видано позику у розмірі 10000,00 грн., загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 35248,57 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 7841,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами складає 26407, 57 грн., заборгованість по комісії 1000,00 грн. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1046 ЦК України визначено: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору (ст. 638 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 ЗУ "Про електрону комерцію"). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 ЗУ "Про електрону комерцію"). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до анкети-заяви на кредит та Кредитного договору №4937789 від 31 жовтня 2021 року зазначено дату народження, паспортні дані, номер облікової картки платника податків та місце реєстрації позичальника [PERSON] , номер його мобільного телефону, електронна пошта, які він повідомив кредитодавцю з метою отримання кредитних коштів у сумі 10000 грн. Із зазначеного вбачається, що позичальник належним чином був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту та його складовими, на що погодився, засвідчивши електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отриманим за допомогою СМС. Номер одноразового ідентифікатора зазначено у довідці про ідентифікацію ТОВ «МІЛОАН». Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. В силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивач надав належні і допустимі докази укладення 31 жовтня 2021 року року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] договору про споживчий кредит №4937789 та отримання кредитних коштів у сумі 10000,00 грн. Щодо заперечень\~відповідача \~стосовно належності доказів, наданих ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» на підтвердження його заборгованості за Кредитним договором, які не підтверджують розмір заборгованості та не є первинними бухгалтерськими документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд не приймає їх до уваги, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Судом встановлено, що за умовами договору позики №4937789 від 31 жовтня 2021 року кредит в сумі 10000,00 грн. був наданий відповідачу шляхом перерахування коштів на його банківський картковий рахунок на платіжну картку, через ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» як технологічного оператора платіжних послуг на платіжну картку [NUMBER] емітентом якої є MONOBANK. Відповідно до відомостей, наданих АТ «Універсал Банк», на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком емітована банківська платіжна картка № [NUMBER] , яка відповідає платіжній картці, зазначеній у довідці про перерахування коштів [PERSON] , наданій позивачем. Між тим, стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б спростовували належність зазначеного карткового рахунку відповідачу, або щодо не зарахування грошових коштів у розмірі 10000,00 грн. на рахунок відповідача, а також не надано доказів сплати заборгованості, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Також твердження відповідача, що ним було здійснено повне погашення заборгованості за договором кредиту первісному кредитору ТОВ «МІЛОАН» протягом 2021-2023 років не підтверджується матеріалами справи та наданими ним доказами. Враховуючи те, що судом встановлено факт укладення кредитних договорів, встановлено факт отримання відповідачем коштів за кредитними договорами та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав щодо стягнення суми заборгованості за кредитом. Розрахунок суми заборгованості відповідає умовам кредитного договору, докази зворотнього відповідачем суду не надані. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір сумі 2422,40 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належить надання правничої допомоги адвоката. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони та підлягають розподілу разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат щодо надання правничої допомоги, позивачем надано договір, №02-07/2024 від 02 липня 2024 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги, відповідно до яких сума витрат на правничу допомогу адвоката складає 13000 грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved