Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

I. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівського державного університету внутрішніх справ, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] про визнання неправомірними дій. Відповідно до прохальної частини поданої заяви, позивач просить визнати неправомірними та скасувати дії т.в.о ректора ЛьвДУВС Середи В.В., проректора з економічних питань та матеріального забезпечення ЛьвДУВС [PERSON] , начальника відділення юридичного забезпечення ЛьвДУВС Шевчука А.В., голови профспілкової організації ЛьвДУВС Медвідь Н.В. щодо прийняття рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлено протоколом №1 про надання черговику [PERSON] та членам його сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) котрий перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 року під №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1 трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 95,7 кв.м. (житлова площа 51,1 кв.м.), судовий збір покласти на відповідача. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач покликається на те, що у 2012 році посадовими особами (службовими) Львівського державного університету внутрішніх справ було грубо порушено чинне житлове законодавство та його право на житло, гарантоване статтею 47 Конституції України. Зокрема, у відповідності до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, перебуваючи у контрольному списку працівників ЛьвДУВС, які перебувають на квартирному обліку за місцем праці від 27.04.2012 від №9, загальної та першочергової черги, у 2012 році він мав отримати трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , а не [PERSON] ,, який незаконно перебував у даному контрольному списку під №15, загальної черги. Адже, як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.12.2015 у справі №461/4606/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.10.2016 та постановою Верховного Суду від 27.02.2019, що включення [PERSON] , до контрольних списків працівників ЛьвДУВС, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді рішенням засідання житлово-побутової комісії ЛьвДУВС, оформлене протоколом №8 від 06.11.2006 не має відповідного правового значення, оскільки носить рекомендаційний характер, а остаточне рішення має бути прийнято на спільному засіданні адміністрації і профкому та відповідно підписано, як представниками адміністрації, так і профкому. Зазначає, що рапорт [PERSON] від 31.08.2006 року повинен був розглядатись на засіданні житлової комісії, а не на спільному засіданні адміністрації та профспілкової організації установи. Відтак, включення у 2006 році [PERSON] до контрольного списку працівників університету на отримання житла та до списку осіб, які мають право на позачергове отримання житла мало відбуватися у відповідності до пункту 41 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації і профспілкового комітету, а не на підставі рішення житлової комісії. Проте, рішенням засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлене протоколом №1, яке затверджене рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 04.01.2013 №07 вищезазначену трикімнатну квартиру було надано [PERSON] та членам його сім`ї, як такому, що перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 під №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1, на підставі контрольного списку працівників ЛьвДУВС, які перебувають на квартирному обліку за місцем праці від 27.04.20012. Адже, згідно п. 47 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, громадяни, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, включаються в окремий список, а з листа-відповіді управління житлового господарства департаменту житлового господарства департаменту та інфраструктури Львівської міської ради №2501-вих-145098 від 23.11.2023, пільгового (позачергового) списку ЛьвДУВС від 06.11.2006 у матеріалах справи [PERSON] немає. Також, вказує що постановою Львівського апеляційного суду від 06.12.2023 у справі №461/3910/16-ц, встановлено, що рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлене протоколом №1 прийняте некомпетентним органом, оскільки протокол підписано фактично не членами профкому, а лише головою, що свідчить про порушення при розподілі житла. Адже, згідно ст. 52 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. В свою чергу, профспілковий комітет ЛьвДУВС у 2012 році налічував шість членів, а не одного голову. Вказує, що 19.11.2012 року засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС не проводилось, що підтверджується двома рішеннями, оформленими протоколом №1 від 19.11.2012 (варіант №1) та від 19.11.2012 (варіант №2), а також не врахуванням жилої площі у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , що перебувала у приватній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Відтак, рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлено протоколом № 1 є незаконним. Ухвалою від 17.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 14.01.2025 шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Зокрема вказує на те, що 12.08.2021 року [PERSON] звернувся з позовом до Львівського державного університету внутрішніх справ (далі - ЛьвДУВС), Виконавчого комітету Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. в якому, з урахуванням подальшої зміни предмета позову, просив визнати незаконним та скасувати рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлене протоколом №1, про надання черговику [PERSON] та членам його сім`ї (( [PERSON] [PERSON] , [PERSON] ), який перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 року №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1, трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] .б загальною площею 95,7 кв. м. (житлова площа 51,1 кв. м.); визнати незаконними та скасувати рішення Виконкому Львівської міськради «Про надання квартири черговику за місцем проживання за контрольним списком Львівського державного університету внутрішніх справ» від 04.01.2013 №07, а також Рішення від 25.01.2013 №45 Виконкому міськради «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 04.01.2013 №07; визнати незаконним та скасувати наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19.01.2015 № 14-Ж-Г Про передачу квартир у власність громадян; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 19 січня 2015 року; визнати незаконним та скасувати договір про визначення часток від 19.03.2020, договір дарування від 19.03.2020, свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.08.2012; припинити речові права на зазначену трикімнатну квартиру за адресою; встановити за [PERSON] право на першочергове отримання даної трикімнатної квартири . Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2022 року у справі № 461/6724/21 у задоволенні позову відмовлено повністю. Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: головуючої: Н.П. Крайник суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри провадження № 22-ц/811/2801/22 від 25.09.2024 прийняв постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Вказує, що позивач повторно передає на розгляд суду вже розглядувані судом питання, чим спотворено формулює позовну вимогу про «визнання незаконним рішення», виклавши її в редакції «визнати незаконними дії по винесенню рішення». Саме того рішення, яке позивач перед тим просив суд визнати незаконним, але йому в цьому відмовлено. Відтак, він оскаржує дії по винесенню рішення. Чинним законодавством передбачено право оскаржувати і дії і рішення, однак не передбачено оскаржувати дії по винесенню рішення. Щодо тверджень позивача стосовно відсутності 6-ти членів на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету, то ці доводи не є новими, а вже вивченими та відхиленими судами по справах за позовами [PERSON] у задоволенні яких відмовлено, рішення суду по яких вступили в законну силу. Зокрема, у відповідних доводах немає обґрунтування в чому полягає протиправність спільного засідання адміністрації та профспілки за участю одного голови профспілки. Натомість, відповідно до п. 2.18.1 Примірного положення про первинну профспілкову організацію - організаційну ланку членської організації профспілок України, затвердженої Постановою Президії Ради Федерації Профспілок України від 15.11.2000 № ІІ-30-7, статті 54 Статуту професійної спілки працівників державних установ України, голова профкому без довіреності представляє первинну профспілкову організацію і членів Профспілки у взаємовідносинах з роботодавцем, в органах державної влади і місцевого самоврядування, судових органах, громадських організаціях; з іншими органами і організаціями. Більше того, відповідно до зазначених нормативних актів, питання розподілу житла не відноситься до виключних повноважень профспілкових зборів. Вищевказані нормативні акти розроблені згідно ст. 14 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.99 № 1045 -ХІV. Для усунення будь-яких сумнівів у законності дій голови профкому, яка одноосібно представляла профспілкову організацію 19.11.2012 на спільному засіданні адміністрації та профспілки, на наступному спільному засіданні адміністрації та профспілки від 10.04.2013, на котре з`явилась більша частина профспілкової організації було одностайно підтверджено попереднє рішення про покращення житлових умов [PERSON] від 19.11.2012. Дане питання вивчено в ході судового розгляду. Зокрема, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09.08.2013 у справі № 461/591/13-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22.10.2013, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до адміністрації ЛьвДУВС, виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - [PERSON] , про: визнання незаконним та скасування рішення комісії по житлово-побутовій роботі ЛьвДУВС про надання [PERSON] трьохкімнатної квартири в будинку [ADDRESS] ; визнання незаконним та скасування ордера виконавчого комітету Львівської міської ради на вселення [PERSON] в трьохкімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] ; зобов`язання ЛьвДУВС надати [PERSON] трьохкімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] ; зобов`язання виконавчого комітету Львівської міської ради видати [PERSON] ордер на вселення в трьохкімнатну квартиру в будинку [ADDRESS] . У цьому рішенні [PERSON] вказує буцімто на порушення розподілу житла через відсутність профкому при розподілі житла. Суд апеляційної інстанції у цій справі прийшов до аналогічного висновку, що, будь-якого порушення житлового права судом першої інстанції не встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, а також «права позивача не порушені» (Ухвала від 22.10.2013 див. остання сторінка абзац перший). За таких обставин, згідно ч.4. ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Більше того, вищевказаний суд констатує, що жодні права [PERSON] не порушені, враховуючи що [PERSON] позачерговик, а позивач [PERSON] займає 11 місце в контрольному списку черговиків ЛьвДУВС, які мають право на першочергове забезпечення житлом. (див. останній абзац передостанньої сторінки остання сторінка 1 абзац ). До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у вищевказаній справі. Вказує, що рішенням Верховного Суду від 27.02.2019 у цивільній справі № 461/4606/14-ц щодо нібито порушеної процедури постановки [PERSON] на квартирний облік, залишено без змін нескасовану частині рішення Галицького районного суду м. Львова від 16.06.2015 та рішення Апеляційного суду Львівської області 16.12.2015 в цивільній справі № 461/4606/14 щодо часткового скасування протоколу № 8 від 07.11.2006 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС та контрольного списку працівників ЛьвДУВС. Верховний Суд щодо цього прийшов до висновків (див. Постанова Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 461/3910/16-ц провадження № 61-41238): визнання незаконним та скасування Протоколу №8 від 07.11.2006 суттєво не впливає на права та обов`язки сторін оскільки протокол є лише виконаним у друкованому вигляді записом, який фіксує наявність певних подій чи проведення деяких дій, і сам по собі не є тим правовим актом який породжує права та обов`язки сторін, на відміну від рішення виконавчого органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано ордер на житлове приміщення, чи про надання житлового приміщення; контрольний список від 27.04.2012, який ведеться ЛьвДУВС, є лише формою обліку останнім своїх працівників, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень і перебувають на обліку в виконкомі Львівської міської Ради на підставі відповідного рішення цього виконавчого комітету, а тому визнання судом у цивільній справі №461/4606/14-ц незаконним лише зазначеного контрольного списку не може породжувати жодних негативних правових наслідків ні для ЛьвДУВС, ні для [PERSON] і членів його сім`ї. Вказує, що рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС, яке затверджено протоколом № 8 від 07.11.2006, щодо включення [PERSON] та членів його сім`ї скасовано, чи визнано незаконним не було. Тому саме по собі часткове скасування протоколу № 8 від 07.11.2006 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС та контрольного списку працівників ЛьвДУВС, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді та користуються правом позачергового одержання жилих приміщень від 27.04.2012, не несе за собою жодного юридичного навантаження, оскільки рішення про таке включення не визнано незаконним. Усі питання щодо незаконності даного протоколу стосуються лише колишнього керівника ЛьвДУВС, який самостійно його підписав. Відтак, твердження, що [PERSON] дізнався про 08.08.2024 про два варіанта протоколу суперечить реальній дійсності, з другої сторони його доводи про те, що засідання не проводилось через наявність двох варіантів протоколу та через не врахування, нібито, якогось фактору, є абсолютно не логічними і недоречними. Підсумовуючи викладене, представник відповідача вказує, що подання позивачем чергового позову, підстави якого обґрунтовуються тими самими обставинами, яким у цивільних справах Галицького районного суду міста Львова №461/591/13-ц, №461/15214/13-ц та №461/3910/16 судом у мотивувальних частинах відповідних судових рішень, які набрали законної сили, надана юридична оцінка, є нічим іншим як сутяжництвом. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 17.01.2025 шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи [PERSON] - адвокатом Сеньківим А.І. подано до суду пояснення по справі, відповідно до яких, останній заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у поясненнях. Вказує на те, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав є неефективним, зокрема, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. В позивача відсутнє право про захист якого він просить, таке відновити зважаючи на стан правовідносин учасників є неможливим. Позивачем не доказано наявності у нього порушеного права, на захист якого ним подано позов, а також не доказано можливість захисту такого права у спосіб, визначений ним в позові. Зазначає, що з огляду на виключення позивача з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням трудових відносин, заявлене позивачем до захисту право станом на дату вчинення позову відсутнє, воно не може бути поновлене чи захищене, бо чинне законодавство не передбачає можливості забезпечення жилим приміщенням громадян, які зняті з квартирного обліку за місцем праці навіть у випадку, якщо б права відповідних громадян під час їх перебування у квартирній черзі за місцем праці були порушені до моменту такого зняття. Наведені доводи були самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування ордера на спірну квартиру, скасування наказу про передачу її у власність та свідоцтва на право власності у справі 461/3910/16-ц. З указаними доводами погодився Верховний Суд, залишаючи судові рішення у цій справі без змін. Вказує, що не заслуговують на увагу покликання позивача на судові рішення у справі № 461/4606/14-ц, які набрали законної сили, якими скасовано протокол № 8 від 07 листопада 2006 року в частині включення [PERSON] до контрольного списку та визнано незаконним контрольний список, затверджений рішенням № 1 від 27 квітня 2012 року, адже рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19.04.2018 року, яке залишене без змін Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2018 року, а також Постановою Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі 461/3910/16 ц встановлено наступні обставини, які мають преюдиційне значення, встановлено, що [PERSON] працює у Львівському державному університеті внутрішніх справ з 1997 року, є кандидатом юридичних наук. Згідно рішення від 07 листопада 2006 року спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Львівського державного університету внутрішніх справ, оформленого протоколом № 8 від 07 листопада 2006 року, [PERSON] включений у контрольний список працівників університету, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді, та користуються правом позачергового одержання жилих приміщень. [PERSON] перебував на квартирному обліку у складі сім`ї з 4-х осіб у Львівській міській раді, у пільговому списку та як позачерговик - за № 1. Встановивши, що на час видачі оспорюваного ордеру [PERSON] та членам його сім`ї не приймалось рішення про виключення його зі списків працівників університету, які перебувають на квартирному обліку у Львівській міській раді та користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним ордеру № 0004333 від 31 жовтня 2013 року на квартиру та похідних від неї вимог. Скасування протоколу № 8 від 07 листопада 2006 року в частині включення [PERSON] до контрольного списку та визнання незаконним контрольного списку затвердженого рішенням № 1 від 27 квітня 2012 року після видачі оспорюваного ордеру та отримання свідоцтва про право власності на житло, не можна вважати беззаперечною підставою для позбавлення [PERSON] і членів його сім`ї права власності на житло. Рішення органу місцевого самоврядування про видачу ордеру та передачу квартири у власність [PERSON] і членам його сім`ї були фактично реалізовані та призвели до юридичних наслідків, які настали ще до набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 461/4606/14-ц. На час звернення позивача із розглядуваним позовом до суду у червні 2016 року, [PERSON] і члени його сім`ї вже понад два роки володіли спірною квартирою та колегія суддів не вбачає правових підстав для втручання у мирне володіння відповідачами своїм майном. Вказує, що у справі відсутні обставини, які б свідчили про протиправність дій самого [PERSON] чи членів його сім`ї щодо вселення у спірну квартиру на підставі ордеру, подальшої приватизації спірної квартири, її спадкування та інших правочинів щодо неї. Наголошує на тому, що оспорювані у справі дії адміністрації та профкому ЛьвДУВС, не тягнуть за собою виникнення у [PERSON] ні права на вселення в спірну квартиру, ні права користування нею та проживання в ній як подальшої передумови для її приватизації, ні права її приватизувати. Таке право [PERSON] ґрунтувалось саме на підставі ордера. Відтак, визнання оспорюваних дій протиправними, за умови чинності ордера на спірну квартиру, не може потягнути відновлення прав позивача. Натомість єдиним документом і юридичним фактом, який породив право [PERSON] на вселення у квартиру разом із членами сім`ї, був ордер, який у справі не оспорюється, є чинним, був реалізований [PERSON] та членами його сім`ї шляхом правомірного вселення у спірну квартиру. Більше того, ордер на спірну квартиру неодноразово оспорювався позивачем у вищевказаних справах, судові рішення по яких додаються до цих пояснень, однак у задоволенні його вимог було відмовлено за безпідставністю. У зв`язку із вселенням [PERSON] та членів його сім`ї у спірну квартиру, такі набули статусу наймача та членів сім`ї наймача. Далі квартира була приватизована [PERSON] вже як наймачем квартири та членами його сім`ї, які мали право постійного проживання в цій квартирі (ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). При тому не оспорюючи чинність ордеру, позивач не оспорює і право [PERSON] та членів його сім`ї постійно проживати у квартирі. Однак, саме це право за приписами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є єдиною необхідною передумовою для приватизації квартири, а воно ґрунтувалось саме на ордері як самостійному документі, який єдиний надає право на вселення (ст. 58 ЖК). Зазначає, що на даний час спірна квартира належить третім особам на праві власності, яке позивачем у цій справі не оспорюється і в оспоренні якого позивачу відмовлено судовими рішеннями у справі № 461/6724/21. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 15.04.2025 клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено, вирішено витребувати докази з Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та Міського архіву Львівської міської ради. Протокольною ухвалою суду від 07.07.2025 прийнято заяву про зміну предмету позову до спільного розгляду зі справою. Пункт перший позивач просить лишити без змін. Пункт другий позовних вимог позивач виклав у редакції «Визнати незаконним та скасувати протокол №1 засідання адміністрації та профспілкового комітету Львівського державного університету внутрішніх справ від 19.11.2012». Пункт третій позовних вимог викласти у редакції: «Судовий збір та поштові витрати покласти на відповідача.». 14.07.2025 від представника відповідача Шевчука А. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у поясненнях. Зокрема вказує на те, що позивач обрав непередбаченого законодавством способу захисту прав, адже чинним законодавством не передбачено такого способу захисту порушених прав, як скасування дій, таких повноважень у суду не передбачено. Також, не передбачено оскарження дії по винесенню рішення. Відповідно до КзПП, протокол спільного засідання адміністрації та профкому - це внутрішній організаційний документ що фіксує колегіальне рішення органів управління підприємства (закладу) та виборного органу первинної профспілкової організації. Такий протокол, як правило, не є нормативно-правовим актом, а має характер локального управлінського документа або частини процедури погодження рішення. Зазначає, що протокол, як документ - це лише форма фіксації волевиявлення сторін та суд не скасовує протоколи як письмові документи, а скасовує правові наслідки рішень, зафіксованих у протоколі. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 17.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні підтримав наведені у позовній заяві доводи та просив задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні, підтримав наведені у відзивах доводи та просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] , кожен окремо, підтримали наведені у поясненнях доводи та просили відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. II. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що особа має право на захист саме своїх порушених прав та інтересів. Метою цивільного судочинства є ефективний захист саме таких порушених прав та інтересів особи на захист, яких подано позов. Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2021 року у справі №522/20018/19, від 17 серпня 2021 року у справі №754/5900/16-ц, від 21 липня 2021 року у справі №203/2858/18, від 17 лютого 2021 року у справі №442/4849/17, від 23 грудня 2020 року у справі №161/7053/18, дійшов правового висновку про те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до контрольного списку працівників Львівського державного університету внутрішніх справ, затвердженого на спільному засіданні адміністрації та профкому Львівського державного університету внутрішніх справ 27.04.2012 №1, які перебувають на квартирному обліку за місцем праці, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перебували на обліку у Львівській міській раді під №9, вид черговості надання жилого приміщення: загальна та першочергова (педагогічний працівник), дата взяття на обліку 30.09.2005 №22423, дата включення до списку першочерговиків: 12.03.2009 №6947, примітка: в університеті працює з 02.01.2004. Згідно вищевказаного списку, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , перебували на обліку у Львівській міській раді під №15, вид черговості надання жилого приміщення: загальна та першочергова (батько інвалід), дата взяття на обліку 02.06.2006 №22942, дата включення до списку першочерговиків: 02.06.2009 №1537, примітка: підполковник міліції, працює в університеті з 03.07.1997. Протоколом №1 засідання адміністрації та профспілкового комітету Львівського державного університету внутрішніх справ від 10.11.2012, ухвалено підтримати рішення житлової комісії ЛьвДУВС (протокол від 02.08.2012 №5), надати черговику [PERSON] та членам його сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) котрий перебуває в контрольному списку ЛьвДУВС від 06.11.206 №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 від №1 трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 95, 7 кв.м (житлова площа 51,1 кв.м), звернутись із заявою та необхідними документами до Львівської міської ради з проханням про закріплення даного житла за черговиком [PERSON] та про видачу ордеру на квартиру. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року у справі №461/3910/16 за позовом [PERSON] до Виконкому ЛМР, [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ЛьвДУВС та інших, про визнання ордера на житлове приміщення недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, залишеним без змін постановою від 05 липня 2018 року Львівського апеляційного суду та постановою від 17 червня 2020 року Верховного Суду, установлено наступне. 05 жовтня 2015 року на засіданні адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС було прийняте рішення, оформлене протоколом від 05.10.2015, про виключення [PERSON] з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням трудових відносин з ЛьвДУВС, надалі - Рішення ЛьвДУВС від 05.10.2015. Рішенням суду від 18 лютого 2015 року у цивільній справі №466/8411/14-ц за позовом [PERSON] до ЛьвДУВС про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, залишеним без змін ухвалою від 20 серпня 2015 року апеляційного суду Львівської області та ухвалою від 11 листопада 2015 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, було надано правову оцінку правомірності звільнення ЛьвДУВС з роботи [PERSON] та відмовлено у задоволенні позову останнього. Відповідно до абзацу першого пункту 26 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, громадяни перебувають на квартирному обліку до одержання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті. Відповідно до підпункту третього абзацу другого пункту 26 Правил обліку у випадку припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, громадяни знімаються з квартирного обліку. Суд зазначає, що оскільки на момент звернення позивача з цим позовом до суду він був виключений з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням трудових відносин, то його право станом на дату вчинення позову ніким не порушувалось і не підлягало захисту в обраний ним спосіб. Заявлене позивачем до захисту право станом на дату вчинення позову було відсутнє з огляду на виключення його з контрольних списків ЛьвДУВС. Чинне законодавство не передбачає можливості забезпечення жилим приміщенням громадян, які зняті з квартирного обліку за місцем праці навіть у випадку, якщо б права відповідних громадян під час їх перебування у квартирній черзі за місцем праці були порушені до моменту такого зняття. Суд також враховує, що наведене було самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування ордера на спірну квартиру, скасування наказу про передачу її у власність та свідоцтва на право власності у справі 461/3910/16-ц. Як на підставу свого позову [PERSON] покликається на доводи щодо незаконності розподілу житла [PERSON] на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету, де крім голови профспілкової організації університету Медвідь Н.В. жоден з решти п`яти його членів не брав участі у спільних засіданнях адміністрації та профспілкового комітету. Відповідно до п. 2.18.1 Примірного положення про первинну профспілкову організацію - організаційну ланку членської організації профспілок України, затвердженої Постановою Президії Ради Федерації Профспілок України від 15.11.2000 № ІІ-30-7, статті 54 Статуту професійної спілки працівників державних установ України, голова профкому без довіреності представляє первинну профспілкову організацію і членів Профспілки у взаємовідносинах з роботодавцем, в органах державної влади і місцевого самоврядування, судових органах, громадських організаціях; з іншими органами і організаціями. Більше того, відповідно до зазначених нормативних актів питання розподілу житла не відноситься до виключних повноважень профспілкових зборів. Ці питання вже також дослідженні судом. Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09.08.2013 у справі № 461/591/13-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22.10.2013, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до адміністрації ЛьвДУВС, виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - [PERSON] , суд виснував про те, що відповідач у справі, університет, провів розподіл житла згідно норм житлового права, при проведенні якого враховувались права всіх черговиків та будь-якого порушення житлового права судом першої інстанції не встановлено. Окрім цього, суд зазначає, що скасування протоколу і визнання його незаконним є неналежним способом захисту, адже протокол є документом, який фіксує перебіг тих чи інших подій та не встановлює юридичних наслідків, які можуть мати, зокрема відповідні рішення суб`єкта (органу, колегії, комісії комітету). Такий спосіб захисту, яку скасування дії, також є неналежним способом захисту, адже ухвалення рішення про скасування дій не призведе до зникнення відповідних дій, оскільки вони вже були вчинені. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). Посилання позивача на те, що вказану трикімнатну квартиру по [ADDRESS] повинен був отримати саме він, є припущенням. Так, у цивільній справі №461/3910/16 Галицького районного суду м. Львова суд, відмовляючи [PERSON] повністю у задоволенні його позову, в рішенні суду від 19.04.2018 зазначив наступні обставини, з доведеністю яких погодився суд апеляційної інстанції у постанові суду від 05.07.2018, а суд касаційної інстанції, приймаючи постанову суду від 17.06.2020, в ході перевірки цих судових рішень не знайшов порушень норм процесуального права при встановленні судами першої та апеляційної інстанцій відповідних обставин, вказавши: 05 жовтня 2015 року Рішенням ЛьвДУВС від 05.10.2015 було виключено [PERSON] з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням ним трудових відносин з ЛьвДУВС, тому право [PERSON] на момент його звернення 10 червня 2016 року з цим позовом до суду ніким не порушувалось і не підлягало захисту в обраний ним спосіб, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості забезпечення жилим приміщенням громадян, які зняті з квартирного обліку за місцем праці навіть у випадку, якщо б права відповідних громадян під час їх перебування у квартирній черзі за місцем праці були порушені до моменту такого зняття; колегія суддів не вбачає правових підстав для втручання у мирне володіння відповідачами своїм майном. Однією з основних міжнародно визнаних засад судочинства є принцип остаточності судового рішення, яке набрало законної сили, - res judicata, який передбачає, що жодна із сторін спору не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Зазначений принцип res judicata має фундаментальне значення на європейському рівні, що підтверджується численною практикою Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Устименко проти України») наголошує на тому, що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення. Принцип остаточності судового рішення також імплементований в українське законодавство та активно застосовується українськими судами при вирішенні спорів. Найпоказовішою є касаційна інстанція. Верховному Суду неодноразово вдавалося зупинити намагання учасників справи через аналогічний позов переглянути судове рішення, яке набрало законної сили. Судовими рішеннями, які вступили у законну силу та рішеннями касаційної інстанції констатовано: 1) відсутність прав [PERSON] на предмет позову та відсутність порушення прав [PERSON] , який продовжує перебувати на квартирній черзі Львівської міської ради; 2) розподіл оспорюваного житла на користь [PERSON] здійснено відповідно до законодавства, без порушень; 3) правових підстав втручатися мирне володіння [PERSON] отриманим житлом немає; 4) переоцінка судом обставин, вже встановлених попередніми судовими рішеннями чинними законодавством забороняється. Ігноруючи принцип «res judicata», що право на справедливий судовий розгляд повинно тлумачитися з урахуванням принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення, позивач фактично ще раз поставив на розгляд суду розглядувані питання дещо модифікувавши позовні вимоги. Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06.10.2022 року у цивільній справі №461/6724/21 за позовом [PERSON] до Львівського державного університету внутрішніх справ, Виконавчого комітету Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, треті особи: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. про визнання незаконним і скасування рішень, про визнання незаконними та скасування наказу з додатком до нього, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, про визнання незаконними та скасування договору про визначення часток, про визнання недійсним свідоцтва на спадщину, про припинення речових прав на квартиру, про встановлення за позивачем права на першочергове отримання квартири - відмовлено у задоволенні позову, постановою Львівського апеляційного суду від 25.09.2024 у справі №461/6724/21 судове рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 29.10.2025 у справі №461/6724/21 рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року залишено без змін. Зокрема, однією з позовних вимог позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлене протоколом №1, про надання черговику [PERSON] та членам його сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), котрий перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 року №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1, трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 95,7 кв. м. (житлова площа 51,1 кв. м.). Так, замість визнати незаконним та скасувати рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлене протоколом №1 [PERSON] у цьому позові просить визнати неправомірними дії т.в.о. ректора ЛьвДУВС Середи В.В., проректора з економічних питань та матеріального забезпечення ЛьвДУВС [PERSON] , начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ЛьвДУВС Наконечного В.Л., начальника відділення юридичного забезпечення ЛьвДУВС Шевчука А.В., голови профспілкової організації ЛьвДУВС Медвідь Н.В. щодо прийняття рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012 оформлене протоколом № 1. Відтак, позивач фактично повторно передав на розгляд суду вже розглядувані ним питання, змінюючи при цьому формулювання позовної вимоги про «визнання незаконним рішення», виклавши її в редакції «визнати незаконними дії по винесенню рішення». Подання позивачем чергового позову, підстави якого обґрунтовуються тими самим обставинами, яким у цивільних справах №461/591/13-ц, №461/15214/13-ц, №461/3910/16 та №461/6724/21 судом надана юридична оцінка. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17). На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21). Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова ВС від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17). Складовими принципу добросовісності в цивільному судочинстві є: - заборона зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2, частина перша статті 44 ЦПК України); - вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків (частина перша статті 44 ЦПК України); - процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium); - заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей). Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (постанова ВС від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20). Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій (постанова ВС від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22). Цивільний процесуальний закон покладає на сторони обов`язок щодо добросовісності їх дій, оскільки вона сприяє встановленню дійсних прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах. Лише здійснення сторонами своїх процесуальних прав для досягнення тих процесуальних цілей, які визначені законом, та сумлінне виконання сторонами своїх процесуальних обов`язків може забезпечити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи, у межах якого будуть встановлені дійсні права та обов`язки сторін. Добросовісність у відповідному контексті слід розуміти як використання правових важелів процесуального статусу сторони виключно для досягнення встановленої законом процесуальної мети (постанова ВС від 20 жовтня 2021 року у справі № 2-1637/11 (провадження № 61-10931св21). Відповідно до ст. 44 ЦПК України («Неприпустимість зловживання процесуальними правами»), учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Суд враховує те, що даючи правову оцінку правовідносинам щодо заявленої у справі вимоги про втручання у право власності [PERSON] на спірну квартиру Верховний Суд у Постанові від 17 червня 2020 року по справі 461/3910/16-ц за позовом [PERSON] дійшов правового висновку про те, що рішення органу місцевого самоврядування про видачу ордеру та передачу квартири у власність [PERSON] і членам його сім`ї були фактично реалізовані та призвели до юридичних наслідків, які настали ще до набрання законної сили судовими рішеннями у справі № 461/4606/14-ц. На час звернення позивача із розглядуваним позовом до суду у червні 2016 року, [PERSON] і члени його сім`ї вже понад два роки володіли спірною квартирою та колегія суддів не вбачає правових підстав для втручання у мирне володіння відповідачами своїм майном. Відповідно до ст. 58 ЖК, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Оскільки на підставі оспорюваного у справі рішення адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, а також рішення Виконкому Львівської міськради від 04.01.2013 №07 з врахуванням подальших змін, [PERSON] та членам його сім`ї було видано ордер на спірну квартиру, який не оспорюється і не скасовано в установленому порядку - слід прийти висновку, що заявлена позовна вимога про визнання неправомірними дій щодо прийняття рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлено протоколом №1 про надання черговику [PERSON] та членам його сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) котрий перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 року під №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1 трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 95,7 кв.м. (житлова площа 51,1 кв.м.) не може вважатись ефективним способом захисту прав позивача. Право на вселення в спірну квартиру третя особа отримав не на підставі оспорюваних дій щодо прийняття рішення, а саме на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення. Саме у зв`язку із вселенням на підставі чинного ордера на спірну квартиру, а також факту проживання в ній [PERSON] та члени його сім`ї отримали право на її приватизацію, про що було видано відповідний наказ та свідоцтво на право власності. Скасування оспорюваних у справі дій щодо прийняття рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформлено протоколом №1 про надання черговику [PERSON] та членам його сім`ї ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) котрий перебуває в контрольному списку працівників ЛьвДУВС від 06.11.2006 року під №15 та в пільговому (позачерговому) списку ЛьвДУВС з 06.11.2006 року під №1 трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 95,7 кв.м. (житлова площа 51,1 кв.м.), не призводить до скасування ордеру на вселення у спірну квартиру, анулювання права [PERSON] на вселення, яке виникло саме на підставі ордеру та подальших правових наслідків обумовлених реалізацією права на приватизацію вказаної спірної квартири. Крім того суд враховує і правовий висновок Верховного Суду у Постанові від 17 червня 2020 року у справі № 461/3910/16-ц та зауважує, що покликання позивача на те, що спірну квартиру повинен був отримати саме позивач є тільки його припущенням. Як вже зазначено судом, такий спосіб захисту, як скасування дії, також є неналежним, адже ухвалення рішення про скасування дій не призведе до їх зникнення, оскільки вони вже були вчинені. Зокрема, оспорювані у справі дії адміністрації та профкому ЛьвДУВС не тягнуть за собою виникнення у [PERSON] права на вселення в спірну квартиру чи права користування нею та проживання в ній, як подальшої передумови для її приватизації, та ні права приватизувати спірну квартиру. Суд враховує, висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.10.2025 у справі №461/6724/21, відповідно до яких суд встановив, що на момент звернення до суду з вказаним позовом [PERSON] виключено з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням трудових відносин з ЛьвДУВС, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивач не довів наявності у нього і порушеного права. Тобто на момент звернення до суду з цим позовом у серпні 2021 року потреба у забезпеченні жилим приміщенням [PERSON] фактично відсутня у зв`язку із зняттям його з квартирного обліку за місцем праці. Наведене було самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування ордера на спірну квартиру, виданого сім`ї [PERSON] , у справах №461/15214/13-ц та №461/3910/16-ц Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові. Крім того, з огляду на встановлені у судових рішеннях №461/15214/13-ц та №461/3910/16-ц обставин, рішення засідання адміністрації та профспілкового комітету ЛьвДУВС від 19.11.2012, оформленого протоколом №1, про надання [PERSON] квартири, та рішень ВК Львівської міської ради «Про надання квартири черговику за місцем проживання за контрольним списком ЛьвДУВС», суперечитиме вже наданій судами оцінці щодо правомірності вселення [PERSON] до спірної квартири. Стаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Також, суд враховує, висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 29.10.2025 у цивільній справі №461/3910/16, відповідно до яких суд встановив, що на момент звернення до суду з указаним позовом [PERSON] виключено з контрольних списків працівників ЛьвДУВС у зв`язку з припиненням трудових відносин з ЛьвДУВС, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивач не довів наявності у нього і порушеного права. Водночас, у суду відсутні підстави для іншого висновку, відмінного від зробленого Верховним Судом у вказаних постановах. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у ньому власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21). Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. У зв`язку з чим суд залишає без задоволення покликання представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує згідно вимог ст.141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову вважає за необхідне залишити такі витрати за позивачем.

Outcome: dismissed