Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

21.02.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] з позовною вимогою щодо стягнення суми боргу в розмірі 50000 грн за розпискою від 22 січня 2021 року . Позов обґрунтовується тим, що 22 січня 2021 року [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 грн, які зобов`язався повернути до 01.06.2021 року. Разом з тим, у вказаний строк відповідач на порушення своїх зобов`язань позику не повернув. 27.07.2021 року позивачем на адресу відповідач надсилалася досудова вимога про повернення вказаних коштів, однак останнім була залишена поза увагою. Вказані обставини слугували підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою від 17 червня 2022 року відкрите провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 12 вересня 2022 року зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, - до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 17.07.2025 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями за розпорядженням №01-12/72, у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] у відставку, справу передано у провадження головуючої судді Костюкової Т.В. Ухвалою від 28 липня 2025 року справу до свого провадження прийняла суддя Костюкова Т.В. 20 серпня 2025 року на адресу суду надійшло повідомлення ТВО командира військової частини [NUMBER] про те, що солдат [PERSON] з 28.12.2023 року вважається таким, що самовільно залишив розташування військової частини [NUMBER] , до розташування військової частини [NUMBER] не повернувся. Ухвалою від 28 серпня 2025 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було поновлено та призначено її до судового розгляду . Відповідач двічі повідомлявся про час, дату та місце судового розгляду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з`явився. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Пояснила, що взяті на себе зобов`язання відповідач у строк до 1 червня 2021 року не виконав в повному обсязі, а тому наявні підстави для стягнення залишку заборгованості в сумі 50000 грн. В частині стягнення з відповідача 100000 грн позивач претензій не має, так як в даній частині спір відсутній. Проти ухвалення заочного рішення сторона позивача не заперечує, про що надана відповідна заява. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача та відповідача та за згодою сторони позивача ухвалити заочне рішення. Суд установив, що 22 січня 2021 року [PERSON] написав розписку та поставив свій підпис про те, що отримав в борг у [PERSON] під 150000,00 гривень, зі строком повернення до 01 червня 2021 року, оригінал розписки приєднано до матеріалів справи ( а.с. 52). Позивач 27 липня 2021 року направив на адресу відповідача рекомендованим листом досудову вимогу , в якій просив повернути [PERSON] грошові кошти в сумі 150000 грн, згідно розписки від 22.01.2021 року ( а.с 8, 8. зворот) Станом на час розгляду справи сторона позивача заявила про стягнення з відповідача 50000 грн отриманих ним згідно розписки від 22.01.2021 року. Претензій щодо стягнення 100000 грн у позивача до відповідача відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України, від 08 червня 2016 р. (справа № 1103цс16), від 12 квітня 2017 року (справа № 442/8157/15-ц). При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова 16 червня 2021 року по справі № 463/5955/18 (провадження № 61-1913св21). Як вбачається із матеріалів справи та під час судового розгляду не спростовано, 22.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено було укладено договір позики у вигляді боргової розписки згідно з якою [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 150000 грн з кінцевою датою повернення 01.06.2021 року (а.с 52). Позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача суму коштів в розмірі 50000 грн. наданих за розпискою від 22.01.2021 року. Враховуючи те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, заявлені вимоги не суперечать Закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17) Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20). Відповідач під час розгляду справи не довів того, що він звертався до суду з вимогами про визнання договору позики недійсним, судове рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять. Спірна розписка знаходиться у позикодавця, що свідчить про невиконання боржником свого обов`язку із повернення боргу. Суд вважає, що надана позивачем розписка від 22.01.2021 року , оригінал якої досліджено судом, є належним доказом укладення між сторонами договору позики на указану в ній суму 150000 грн, оскільки підтверджує як його укладення так і умови договору: суму позики, зобов`язання та дату повернення боргу, а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Цей доказ містить інформацію щодо предмета доказування. Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання матеріали справи не містять, борг позивачу не повернуто, тому суд, виходячи зі змісту розписки, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в межах заявлених ним вимог -50000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача слід стягнути 992 гривень 40 копійок судового збору, сплаченого позивачем згідно з квитанцією від 21 лютого 2022 року.

Outcome: approved