Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

У березні 2025 року позивач Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, який діє в інтересах малолітньої дитини, звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить відібрати новонародженого хлопчика у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь юридичної чи фізичної особи, на утримання якої буде перебувати дитина; новонародженого хлопчика передати органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації для подальшого забезпечення дитини сімейними формами виховання. У редакції позовної заяви від 26.03.2025 позивач просить відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь юридичної чи фізичної особи, на утримання якої буде перебувати дитина; малолітнього [PERSON] , [INFO] , передати органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації для подальшого забезпечення дитини сімейними формами виховання. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України та на виконання п. 69 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», на підставі медичного свідоцтва про народження від 03.03.2025 № 42/707, виданого КНП «Перинатальний центр м. Києва» органом опіки та піклування новонароджений хлопчик [PERSON] був зареєстрований в органах реєстрації актів цивільного стану. 26.02.2025 до служби у справах дітей та сім`ї надійшла інформація про лист Комунального некомерційного підприємства «Перинатальний центр м. Києва» від 25.02.2025 № 061/53-1047 щодо породіллі [PERSON] , [INFO] , та її новонародженої дитини. У листі зазначено, що [PERSON] [INFO] народила хлопчика. За даними медичної документації [PERSON] має розумову відсталість легкого ступеня, розлад експресивного мовлення, ЗНМ 2 рівня, дизартрія, ДЦП, спастичний правобічний геміпарез середнього ступеня. [PERSON] самостійно доглядати дитину не можу, матір породіллі - [PERSON] веде себе неадекватно, від жінки відчувається запах алкоголю. За новонародженою дитиною догляд здійснює медичний персонал. У результаті виїзду за місцем проживання відповідачки на адресу: [ADDRESS] , службою у справах дітей та сім`ї було встановлено, що квартира перебуває в антисанітарному стані: брудна, потребує ремонту, вхідні двері у кімнатах відсутні. Виявлено порушення санітарно-гігієнічних норм - кімнати захаращені сміттям, затхлий запах, таргани. У квартирі відсутні умови для проживання новонародженої дитини. Також встановлено, що відповідачка проживає з матір`ю [PERSON] , яка має інвалідність та одноособово виховує двох молодших дітей 2009 та 2010 років народження, які також мають інвалідність. Також у квартирі проживає дядько відповідачки із своєю співмешканкою. 26.02.2025 Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження про негайне відібрання новонародженого хлопчика у матері [PERSON] у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дитини (а.с.22-24). Посилаючись на вказані факти, позивач доходить до висновку, що [PERSON] не здатна забезпечити базові потреби дитини, не здатна виконувати батьківські обов`язки на даному етапі свого життя, а також оскільки повернення дитини на виховання матері [PERSON] ймовірно може нести загрозу життю та здоров`ю дитини, існують підстави для порушення питання щодо відібрання дитини у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Крім того, [PERSON] є особою працездатного віку, відомості про розмір її доходів відсутній, дані обставини є істотними, тому розмір аліментів, які потрібно стягнути з відповідача на утримання дитини визначається відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України у розмірі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь юридичної чи фізичної особи, на утримання якої буде перебувати дитина. Враховуючи вищенаведене та у зв`язку з тим, що станом на сьогодні [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки в повному обсязі, виходячи з інтересів дитини, позивач просить задовольнити позов. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 справу передано у провадження судді Слободянюк А.В. (а.с.10). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с.13-15). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. (а.с.35-39). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.07.2025 витребувано у КПН «Перинатальний центр м. Києва» медичну документацію (а.с.76,77). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.07.2025 зарито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а.с.78,79). Уповноважений представник позивача органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації у судовому засіданні підтримала позовну заяву з наведених у позові обставин. Додатково пояснила, що відповідачка мала статус особи з інвалідністю з дитинства, проте після досягнення повноліття не проходила лікарську комісію для встановлення інвалідності як повнолітньої особи. Пояснила, що після відібрання дитини відповідачка двічі з`являлась до служби у справах дітей та сім`ї, де їй надали консультацію щодо переліку дій, які вона повинна вчинити, щоб їй можна було повернути дитину. Однак після цього відповідачка до позивача не зверталась, на телефонні дзвінки не відповідала. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про судовий розгляд неодноразово повідомлялась шляхом надіслання судових повісток на адресу реєстрації, поштові конверти повернулись на адресу суду «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно з нормами ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.02.2025 № 110 прийнято рішення про негайне відібрання новонародженого хлопчика у матері [PERSON] у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я новонародженого хлопчика. Доручено Службі справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації тимчасово влаштувати новонародженого хлопчика до медичного закладу або закладу соціального захисту дітей; негайно повідомити Голосіївську окружну прокуратуру міста Києва про факт відібрання новонародженого хлопчика; направити до Голосіївського районного суду міста Києва відповідну позовну заяву (а.с.30). Так, за повідомленням Комунального некомерційного підприємства (далі - КПН) «Перинатальний центр м.Києва» від 25.02.2025 № 061/53-1047, у пологовому будинку за адресою: [ADDRESS] , [INFO] [PERSON] народила живого доношеного хлопчика. За даними медичного документації у [PERSON] розумова відсталість легкого ступеня, розлад експресивного мовлення, ЗНМ 2 рівня, дизартрія, ДЦП, спастичний правобічний геміпарез середнього ступеня. [PERSON] самостійно за дитиною доглядати не може. Мати [PERSON] , яка перебуває разом з породіллею, згідно рапорту медичного персоналу, веде себе неадекватно, відчувається запах алкоголю. За дитиною догляд здійснює медичний персонал відділення постнатального догляду та лікування новонароджених. Адміністрація КНП «Перинатальний центр м.Києва» просить Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації перевірити умови проживання [PERSON] та можливість виписки новонародженого (а.с.5). У судовому засіданні представник позивача повідомляла, що відповідачка [PERSON] не зверталась до органів реєстрації актових записів для отримання свідоцтва про народження дитини, у зв`язку із чим представники служби у справах дітей та сім`ї спочатку звернулись до пологового будинку для отримання медичного свідоцтва про народження дитини, а потім вже до органу реєстрації актів цивільного стану для реєстрації народження хлопчика. Відповідно до ч. 2 ст. 135 СК України у разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина. Так, механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини визначає Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, відповідно до п.7, 69,70 якого зазначено, що у разі коли дитина покинута в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров`я, або її відмовилися забрати батьки чи інші родичі, підкинута чи знайдена, складається акт за формою, затвердженою МОЗ і МВС. Служба у справах дітей готує документи для реєстрації народження підкинутої, знайденої дитини та подання їх органам реєстрації актів цивільного стану за місцем виявлення такої дитини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 21.03.2025 за актовим записом № 259, [PERSON] народився [INFO] . У графі батьки батьком записано - « [PERSON] », мати - « [PERSON] » (а.с.32). Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 21.03.2025, відомості про батька дитини [PERSON] , [INFO] , записано відповідно до ч. 2 ст. 135 Сімейного Кодексу (далі - СК) України. На підставі повідомлення КПН «Перинатальний центр м. Києва» від 25.02.2025 № 061/53-1047, 26.02.2025 комісією обстежено умови проживання [PERSON] за адерсою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження від 26.02.2025, затвердженого начальником Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира складається із 4-х кімнат, кімнати захаращені сміттям; квартира в антисанітарному стані потребує ремонту; в кімнатах відсутні двері; відчувається неприємний затхлий запах, таргани. Вказано, що у квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON] , 1982 року народження (бабуся новонародженого); [PERSON] , 2013 року народження; [PERSON] , 2009 року народження; [PERSON] , 2003 року народження; [PERSON] , 1978 року народження. [PERSON] не працює, отримає соціальну допомогу на дітей; [PERSON] не працює. Умови для проживання новонародженої дитини не створено (а.с. 28). Позивачем також надано світлини, на яких зафіксована квартира, де проживала відповідач [PERSON] , у стані, описаному в Акті обстеження від 26.02.2025 (а.с. 66-67). Окрім того, Службою у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за результатом повторного виходу за адресою проживання відповідача [PERSON] , був складений Акт обстеження умов проживання дитини від 22.05.2025, в якому зазначено, що обстежити умови проживання не виявилось можливим, так як двері ніхто не відкрив (а.с. 68). Судом досліджена надана КПН «Перинатальний центр м.Києва» медична документація породіллі [PERSON] . Згідно з консультативним висновком КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 2»ВО КМР (КМДА) від 22.01.2021, [PERSON] встановлено діагноз F 70.0 розумова відсталість легкого ступеню, F 80.0 розлад експресивного мовлення. Висновок: ЗНМ ІІ рівня, Дизартрія.690 ДЦП спастичний геміпарез справа середнього ступеня (а. с.121 зв). У ході судового розгляду за клопотання позивача було допитано в якості свідка [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] . Свідок суду повідомила, що була у пологовому буднику разом із донькою, бо та є частково паралізованою, до 18 років мала інвалідність, яку потім не переоформлювали. Не може пояснити чому до пологового будинку прийшли представники служби у справах дітей та сім`ї. Пояснила, що умови у квартирі, де жила відповідач, дійсно потрібно змінювати - робити ремонт. Зараз відповідач живе в іншому будинку з цивільним чоловіком, який випиває. Про судовий розгляд справи донька обізнана. У телефонних розмовах донька може звертатись до матері з використання лайливих слів, каже, щоб свідок сама думала що робити з дитиною, що це дитина свідка, а не відповідача. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання положень ст. 19 СК України Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, надано висновок від 22.04.2025 № 100-5378 про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав. Орган опіки та піклування дійшов висновку, що матір [PERSON] наразі не здатна забезпечити базові потреби дитини, не здатна виконувати батьківські обов`язки та оскільки повернення дитини на виховання матері [PERSON] ймовірно може нести загрозу життю та здоров`ю дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав (а.с. 43-45). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частина 2 ст. 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 4 ст. 155 СК України, передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України, закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У відповідності до вказаного положення відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 СК України, а саме: батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч.1 ст. 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній нормі, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц(провадження № 14-327цс18). За змістом ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією № 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Оцінюючи встановлені у справі обставини, суд констатує, що поведінка відповідача по відношенню до її сина є негативною. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеними факти ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача [PERSON] відносно свого малолітнього сина [PERSON] , та залишення якого у відповідача є небезпечним для життя та здоров`я дитини. При цьому, як в ході соціального супроводу дитини, так і протягом судового розгляду справи, відповідач жодним чином не проявив бажання змінювати свою поведінку в інтересах дитини. Натомість, з поведінки відповідачки в ході розгляду справи, вбачається, що вона, будучи обізнаною про судовий розгляд, не зацікавлена бути присутньою під час розгляду питання про відібрання у неї дитини. Враховуючи вищенаведене та з огляду на висновки членів комісії, які відвідували [PERSON] за місцем проживання, суд вважає, що перебування малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, без позитивних змін у поведінці останньої, становитиме небезпеку для малолітньої дитини, з точки зору її соціалізації, збереження фізичного та психічного здоров`я, формування життєвих установок. Відтак суд приходить до висновку про необхідність відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері - [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав відносно дитини. При ухваленні рішення у вказаній справі суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в якій зазначено, що в усіх діях щодо дітей суд першочергово приділяє увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно вимогами ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Таким чином, відібрання дитини у матері це санкція за невиконання батьківських обов`язків, яка не є крайнім і незворотним заходом. Отже, відповідач не позбавлений можливості змінити своє відношення та ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутись в суд із позовом про повернення їй дитини. Стосовно вимоги про стягнення аліментів з матері на утримання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За умовами ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно вимог статей 180, 182, 183 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що при відібранні дитини від матері не позбавляє її обов`язку утримувати малолітнього [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду - 04.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття на користь опікуна (піклувальника) чи установи під опікою, якої буде перебувати дитина. За умовами ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 193 СК України влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. На особистий рахунок дитини перераховуються також державні пенсії, інші види допомоги та відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника. Разом з цим, оскільки мати малолітнього [PERSON] - [PERSON] проживає у Голосіївському районі м. Києва та даний позов поданий Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією - органом опіки та піклування, то суд приходить до висновку про передачу [PERSON] , [INFO] , органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та обґрунтованими доказами, а тому приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір у справі складає 2422,40 грн, які необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved