Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

07.12.2023 року [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] , [INFO] , є бабусею малолітньої [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, а [PERSON] перебуває під вартою за підозрою про його вбивство. 22.11.2023 року за рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради позивачку призначено опікуном над малолітньою онукою. З жовтня 2023 року малолітня [PERSON] проживає разом з бабусею та перебуває на її утриманні. Мати дитини ніякої участі у вихованні та утриманні доньки не бере, батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується. З огляду на викладене вище, позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] , та стягнута з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі частини від усіх видів її доходів, починаючи з моменту подачі позову і до повноліття дитини. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради та зобов`язано їх надати на адресу суду затверджений висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.12-14). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду (а.с.89-90). В судове засідання з`явились всі учасники судового процесу (відповідачка брала участь в режимі ВКЗ з ДУ «Кам`янська ВК №34). В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягала, просила позбавити батьківських прав [PERSON] , оскільки вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Додатково зазначила, що в жовтні 2023 року відповідачка під час сварки вбила її сина - [PERSON] , тобто батька дитини. Вбивство відбулось на очах [PERSON] , дана трагедія дуже негативно вплинула на її психоемоційний стан. Зараз відповідачка відбуває покарання за скоєння вбивства. Позивач зауважила, що її невістка і до арешту вживала алкоголь та наркотики, грала в азартні ігри, не хотіла працювати, в стані алкогольного сп`яніння була дуже агресивною, постійно вчиняла сварки з чоловіком, все це відбувалось в присутності малолітньої доньки. Вихованням дитини вона не займалась, крім того, вже була позбавлена батьківських прав відносно своєї старшої дитини. Дитина про матір не пам`ятає та не згадує про неї, а тому позивач вважає, що наявні всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання доньки. Представник позивача [PERSON] позицію своєї довірительниці підтримала, на позбавленні [PERSON] батьківських прав наполягала. Додатково зазначила, що поведінка матері шкодить дитині, що відповідачку турбує лише факт стягнення з неї аліментів, бо їй немає з чого їх виплачувати. [PERSON] наголосила, що позивач має намір виїхати разом з дитиною в безпечне місце за кордон, але без позбавлення батьківських прав не буде такої можливості, оскільки Європейський Союз посилює правила перетину кордону для громадян України. Крім того, зауважила, що відповідачка матиме можливість поновитись у своїх батьківських правах при умові, що буде гарною матір`ю для дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Наголошувала, що вчинила вбивство свого чоловіка не навмисно, що дитина не перебувала в кімнаті в цей момент і нічого не бачила. Не заперечувала, що вже була позбавлена батьківських прав відносно старшого сина, поновити батьківські права не намагалась, не пояснила з якої причини. Вважає, що достатньо того, щоб позивачка була опікуном дитини, а позбавляти її батьківських прав недоцільно, оскільки вона завжди турбується про свою доньку. Проти стягнення аліментів також заперечувала. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала висновок Служби в справах дітей Нікопольської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6 зворот). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис про смерть №1584 від 17.10.2023 року (а.с.7). 16.10.2023 року [PERSON] була взята під варту за підозрою у вбивстві свого чоловіка [PERSON] . Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2024 року її визнано винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та засуджено до позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22.05.2025 року вирок від 30.10.2024 року залишено без змін (а.с.101-124). З жовтня 2023 року малолітня [PERSON] проживає разом з бабусею за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання від 04.04.2024 року, помешкання має задовільні умови для проживання, є газо-, водо-, електропостачання, в квартирі є всі необхідні меблі та побутова техніка, чисто та прибрано, дитина забезпечена одягом, взуттям та харчуванням (а.с.24). Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради №1074 від 22.11.2023 року [PERSON] присвоєно статус «дитини, позбавленої батьківського піклування» (а.с.6). 22.11.2023 року за рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради №1075 [PERSON] призначено опікуном над малолітньою онукою (а.с.5). Згідно листа КНП «Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги» НМР (вих.№323 від 12.04.2024 року), опікун дитини [PERSON] виконує всі рекомендації лікаря щодо лікування, зацікавлена в обстеженні та психологічній реабілітації дитини. Після трагічної події, що сталась на очах дитини, 16.01.2024 року її направлено в реабілітаційний центр на медичну реабілітацію (а.с.31). Мати дитини [PERSON] вихованням своєї доньки не займається, її життям та здоров`ям не цікавиться, матеріально не забезпечує. Своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі у її вихованні не бере. Відповідачка не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога, лікаря-фтизіатра, що підтверджується відповідними медичними довідками (а.с.34,35,36). Характеристикою з місця проживання, наданою керівником ОСББ «Сузір`я 85/2», [PERSON] характеризується негативно, під час її проживання було дуже багато скарг сусідів, яким вона постійно грубила, на зауваження не реагувала, вела аморальний спосіб життя, не працювала, дитиною не займалась, часто перебувала в стані алкогольного сп`яніння, постійно влаштовувала сварки з чоловіком, що дуже лякало дитину (а.с.30). В матеріалах справи також наявне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.06.2017 року (справа №182/5712/16), яким [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] (а.с.48-50). Своїм правом на поновлення батьківських прав [PERSON] не скористалась. Крім того, Службою в справах дітей Нікопольської міської ради також надано висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її малолітньої доньки [PERSON] . Як зазначено у висновку, [PERSON] завдала дитині психологічної травми, моральних страждань, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, за час проживання з дочкою нехтувала своїми батьківськими обов`язками, не спілкувалась з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавала дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляла інтересу до її внутрішнього світу, не створювала умови для отримання нею освіти. Зазначена інформація свідчить про систематичне злісне невиконання відповідачкою батьківських обов`язків та жорстоке поводження по відношенню до малолітньої дитини (а.с.45-47). Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Інтереси дитини захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також згідно ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. При вирішенні даної справи, суд враховує також і практику ЄСПЛ, зокрема у справі "М.С. проти України" від 11.07.2017 року, вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України"). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між дитиною та матір`ю зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідачки, позбавлення її батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідачки на повагу до її сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Суд вважає висновок Служби в справах дітей Нікопольської міської ради обґрунтованим, в ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що відповідачка без поважних причин протягом тривалого часу свідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, ще до позбавлення волі за власною ініціативою самоусунулась від виховання та утримання дитини, а отже поведінка [PERSON] відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Також, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що за приписами ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо дитина не була усиновлена до досягнення дитиною повноліття. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст.166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, серед іншого, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно із ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В даному випадку норми закону передбачають обов`язковість батьків утримувати своїх дітей. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд погоджується з обраним позивачем розміром аліментів та вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Судом задоволено позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору, а тому з [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 211, 20 грн., що відповідає нормам ч.1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved