Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивач ТзОВ «ВІН ФІНАНС», у порядку самопредставництва, котре здійснює директор Романенко М.Е., сформувавши документ у системі «Електронний суд», 03.09.2025 року, подав у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про стягнення на свою користь з відповідачки [PERSON] заборгованості за договором № 369168 про надання фінансового кредиту, укладеним нею 19.10.2018 року з ТзОВ «АВЕНТУС Україна», у загальному розмірі 15 680 грн. 00 коп., з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 3 428 грн. 66 коп., а також трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1 412 грн. 49 коп., а всього - 20 521 грн. 15 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за подання вищевказаної позовної заяви у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та у витратах на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., позивач ТзОВ «ВІН ФІНАНС» при ухваленні рішення просить стягнути на свою користь з відповідачки [PERSON] .. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.10.2018 року між ТзОВ «АВЕНТУС Україна» та відповідачкою [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту № 369168. Відповідно до індивідуальної частини договору № 369168 про надання фінансового кредиту, ТзОВ «АВЕНТУС Україна» надав відповідачці [PERSON] позику у сумі 4 000 грн. 00 коп.. ТзОВ «АВЕНТУС Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року та перерахував на рахунок відповідачки [PERSON] безготівковим шляхом кошти в розмірі 4 000 грн., а відповідачка [PERSON] належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед новим кредитором - позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості відповідачки [PERSON] перед позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» як новим кредитором складає 15 680 грн. 00 коп., а саме: сума основного боргу - 4 000 грн. 00 коп.; сума боргу за процентами - 1 440 грн. 00 коп.; сума боргу за пенею і штрафами - 10 240 грн. 00 коп.. Відповідно до умов договору про надання фінансового кредиту, відповідачка [PERSON] як позичальниця погоджується, що кредитор має право передати персональні дані клієнта третім особам для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за договором, договірної неустойки, збитків та інших засобів правового захисту. Договір про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 12.04.2018 року між ТзОВ «АВЕНТУС Україна» та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТзОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. У пункті 2.2. договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, окрім іншого, зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги, кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 18.02.2019 року укладено додаткову угоду № 12 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 13 від 18.02.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до відповідачки [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року, перейшло до нового кредитора - ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТзОВ «ВІН ФІНАНС»), підсумовує зміст своєї позовної заяви ТзОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідачка [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву ТзОВ «ВІН ФІНАНС» до неї про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, з урахуванням встановленого індексу інфляції за певний період прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, - не подала, хоча в силу положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала судді про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі від 29.09.2025 року їй вручена ще 03.10.2025 року. Втім, відповідачка [PERSON] свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її необхідними доказами не навела. Інших передбачених ЦПК України заяв по суті справи від її учасників до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Заяви та клопотання учасників справи. Заразом з позовною заявою, позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» заявлено також письмове клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі б залишалися не вирішеними у визначеному чинним ЦПК України порядку, у тому числі й про розгляд цієї справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачкою у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, яка не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, 09.09.2025 року було вжито заходів для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідачки [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 29.09.2025 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки [PERSON] , яка не має статусу підприємця, з-поміж іншого, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Задоволено клопотання позивача ТзОВ «ВІН ФІНАС» про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд цієї справи визначено провести у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та інших учасників справи, без проведення судового засідання протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття у ній провадження. Інші процесуальні дії у цій справі Сколівським районним судом Львівської області не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з частин 2, 3 та 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ТзОВ «ВІН ФІНАНС» за пред`явленими позовними вимогами цивільного характеру, а також причетність до порушення таких його прав відповідачки [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів. Судом встановлено, що 19.10.2018 року між ТзОВ «АВЕНТУС Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 369168 (копія міститься у справі, а. с. 11-12), відповідно до умов якого товариство надає клієнту грошові кошти у розмірі 4 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4. цього договору. Відповідно до пункту 1.3. цього договору, сукупна вартість кредиту складає 100,20% від суми кредиту (у процентному виразі) або 4 008 грн. 00 коп. (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 0,20% від суми кредиту (у процентному виразі) або 08 грн. 00 коп. (у грошовому виразі). Кредит надано строком на 20 днів. Договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта. Відповідно до пункту 1.6. цього договору, клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400 грн. 00 коп., строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах. Договір укладено в електронній формі. Графіком розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року визначено суму кредиту, суму нарахованих процентів та загальний розмір заборгованості (копія міститься у справі, а. с. 13). Судом встановлено й те, що 12.04.2018 року між ТзОВ «АВЕНТУС Україна» та ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (нині - ТзОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1 (копія міститься у справі, а. с. 19-21), на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. У пункті 2.2. договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, окрім іншого зазначено, що у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги - кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 18.02.2019 року укладено додаткову угоду № 12 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року (копія мітиться у справі, а. с. 32) та на виконання вказаного договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 13 від 18.02.2019 року (копія міститься у справі, а. с. 36), за змістом котрого на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до відповідачки [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року, перейшло до нового кредитора - ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 25.07.2024 року відповідно протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТзОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТзОВ «ВІН ФІНАНС» (копія міститься у справі, а. с. 38). Судом також досліджено безпосередньо лист, складений ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 року за вих. № 5607-ВП, в якому наведено перелік здійснених переказів за відповідною угодою з ТзОВ «АВЕНТУС Україна» (копія мітиться у справі, а. с. 26-31), довідку ТзОВ «АВЕНТУС Україна» щодо прийняття і підтвердження умов електронного договору з відповідачкою [PERSON] (копія мітиться у справі. а. с. 22), довідку ТзОВ «АВЕНТУС Україна» від 03.04.2025 року за вих. № 84/25-АГ, якою підприємство підтверджує здійснення розрахунків за відступлення права вимоги до позичальників, яке відбулось на підставі договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року (копія мітиться у справі, а. с. 24), розрахунок заборгованості, оформлений ТзОВ «АВЕНТУС Україна» у формі довідки за номером кредитного договору 369168 від 19.10.2018 року (копія міститься у справі, а. с. 22, тильна сторона), картку обліку договору за електронним кредитним договором № 369168 від 19.10.2018 року (копія міститься у справі. а. с. 33-35), лист ТзОВ «АВЕНТУС Україна» від 22.05.2025 року за вих. № 4844/25-Е (копія міститься у справі, а. с. 14-18). Релевантні норми і джерела права, застосовані судом при ухваленні рішення. Встановлені судом цивільні правовідносини щодо порушення боржником грошового зобов`язання й застосування кредитором відповідних наслідків цього, у тому числі й за кредитними договорами, регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Законами України «Про електронну комерцію», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», іншими актами цивільного законодавства. Так, згідно положень ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За змістом ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, з-поміж іншого, договори та інші правочини. Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Зобов`язання виникають з підстав, встановлених у ст. 11 цього Кодексу. Своєю чергою, системний аналіз статей 524-526, 533-535 ЦК України дає підстави стверджувати про те, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Порушенням зобов`язання, як встановлено у ч. 1 ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Щодо укладення договору в електронній формі. Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 цього Закону, це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до частин 3, 4, 6 ст. 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Щодо цесії (переходу права вимоги, факторингу). Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно з ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступлення права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору про відступлення права вимоги, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, укладаючи відповідний договір факторингу, сторони у договорі визначають конкретний перелік зобов`язань, право на вимоги яких переходять до нового кредитора. З метою визначення переліку таких зобов`язань сторони складають та погоджують відповідний реєстр, який є документальним підтвердженням переходу права вимоги за відчужуваними договорами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 761/33403/17 (номер провадження 61-12551св20). З наведених норм та джерел вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Щодо первинних бухгалтерських документів. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.16.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Відповідно до пункту 16.1. ст. 16 цього Закону, до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу. Відповідно до пункту 17.1. ст. 17 того ж Закону, форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Згідно з пунктами 19.1, 19.2. ст. 19 цього Закону, порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях. Згідно з пунктом 22.1. ст. 22 цього Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа(форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Узагальнена оцінка доводів та аргументів за результатами розгляду цієї справи. Узагальнюючи оцінку доводів та аргументів позивача ТзОВ «ВІН ФІНАНС», суд констатує, що вказаним позивачем не було надано жодного документу, котрий би свідчив про те, що ТзОВ «АВЕНТУС Україна» було здійснено переказ коштів на рахунок відповідачки [PERSON] у розмірі 4 000 грн. 00 коп.. Так, з індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року, графіку розрахунку до договору про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року не вбачається, що такі підписані відповідачкою [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором, оскільки такий не відповідає положенням пункту 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» та не містить даних у вигляді алфавітно-цифрової послідовності. Своєю чергою, за відсутності електронного підпису відповідачки [PERSON] у кредитному договорі № 369168 від 19.10.2018 року, як і у графіку розрахунків до договору про надання фінансового кредиту № 369168 від 19.10.2018 року, суд позбавлений можливості встановити той факт, що сторони названого договору погодили істотні його умови та дійшли згоди про укладення такого. Окрім того, позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» не надано також належних та допустимих доказів надсилання відповідачці [PERSON] електронного повідомлення на укладення електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особистого кабінету та проведення ідентифікації відповідачки [PERSON] при вході в особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, позивач ТзОВ «ВІН ФІНАНС» надав суду для безпосереднього дослідження лише довідку ТзОВ «АВЕНТУС Україна» про ідентифікацію, яка підтверджує ідентифікацію особи при укладенні кредитного договору № 369168 від 19.10.2018 року, а акцепт договору підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором А578528, фінансовий номер телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор: +380632684774. Проте, надана довідка була сформована попереднім кредитодавцем ТзОВ «АВЕНТУС Україна» і не може вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації саме відповідачки [PERSON] при укладенні договору. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази направлення ТзОВ «АВЕНТУС Україна» як кредитодавцем одноразового ідентифікатора на телефон відповідачки [PERSON] .. При цьому, зазначення в довідці про ідентифікацію ТзОВ «АВЕНТУС Україна» фінансового номера телефону, на який нібито відправлено одноразовий ідентифікатор оtp-пароль, не свідчить про те, що такий одноразовий ідентифікатор було відправлено на цей номер. Водночас, позивач ТзОВ «ВІН ФІНАНС» в своїй позовній заяві вказує, що кредитні кошти у розмірі 4 000 грн. 00 коп. були перераховані на рахунок відповідачки [PERSON] , що підтверджується листом ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 року вих. № 5607-ВП, однак в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація щодо номера банківської картки, яка б належала відповідачці [PERSON] , та на яку було здійснено переказ коштів або достатніх реквізитів такого карткового рахунку та/чи його емітування в будь-якому банку, щоб давало можливість витребування доказів здійснення такого переказу, однак в посутнісному зв`язку із принципом диспозитивності та змагальності ані першого, ані другого забезпечено не було. Так, лист, складений ТзОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 22.05.2025 року за вих. № 5607-ВП, як і долучені до позовної заяви різного роду довідки кредитора ТзОВ «АВЕНТУС Україна», не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки не є розрахунковими документами та не підтверджують факт переказу коштів, оскільки такі документи не містять відмітки про час їх прийняття та виконання банком, не містять повного номера картки, з чого можна було б встановити факт перерахування коштів на картковий рахунок саме відповідачки [PERSON] .. При цьому, суд наголошує, що у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Однак, в матеріалах цієї справи міститься лише розрахунок заборгованості, що не є випискою по рахунку відповідачки [PERSON] у розумінні первинного бухгалтерського документа для цілей бух обліку. При цьому, вказаний документ є фактично розрахунком заборгованості, сформованим первісним кредитором - ТзОВ «АВЕНТУС Україна». Крім того, до позову не долучено доказів на підтвердження підстав здійснення таких фінансових операцій. А тому, розрахунок заборгованості не свідчить про виконання цим кредитором умов договору з перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки [PERSON] .. Своєю чергою, довідка про ідентифікацію не є первинним документом, який підтверджує дійсність фінансової операції, а лише відображає загальні дані щодо відповідача та дати заявок на кредит і банківських переказів, однак не підтверджує здійснення таких переказів первісним кредитором. У підсумку, оскільки до позовної заяви не долучено жодного із цих документів 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер, - суд приходить до висновку про те, що за кредитним договором позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» не надано первинних бухгалтерських документів, котрі б підтверджували, що первісний кредитор ТзОВ «АВЕНТУС Україна» виконав зобов`язання щодо видачі грошових коштів на картковий рахунок відповідачки [PERSON] .. Резюмуючи, суд висновує, що позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» в межах цього судового провадження не доведено належними і допустимими доказами, що електронний договір підписано відповідачкою [PERSON] , в тому числі й одноразовим ідентифікатором, як й не надано належних і допустимих документів, передбачених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які б підтверджували переказ кредитних коштів на рахунок відповідачки [PERSON] , та/чи доказів на підтвердження оплати за договором факторингу та додатках до цього договору, зокрема в частині оплати відступлення прав вимоги за кредитним договором, який був укладений з відповідачкою [PERSON] 19.10.2018 року. Відтак, у задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті позивачем ТзОВ «ВІН ФІНАНС» судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та котрі підтверджується відповідною випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, не підлягають до стягнення на користь зазначеного позивача з відповідачки [PERSON] , в силу відмови у задоволенні позовних вимог, з цієї ж причини не підлягають дослідженню докази позивача ТзОВ «ВІН ФІНАНС» на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Доказів понесення сторонами інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: dismissed