Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Качан Н.Ф. 07 квітня 2025 року звернулася до суду з вказаним позовом до ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачка працювала апаратником сульфування ОЦДТ у ПАТ «Сумихімпром» та 20 травня 2024 року була звільнена на підставі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2025 року стягнуто з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 23270 грн. 07 коп. Станом на день звернення з цим позовом вищевказана заборгованість по заробітній платі залишилась не виплаченою. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач при звільненні позивачки і до дати звернення з даним позовом не виплатив їй заробітну плату, тому вона має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 21 травня 2024 року. Як вбачається з розрахункового листа за травень 2024 року (останній місяць роботи позивача), виданого позивачці на підприємстві, її середньоденна заробітна плата складає 379 грн. 41 коп.. (5691,18:15) Таким чином, середній заробіток за період з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року включно (133 робочих дня) становить 50\~461 грн. 53 коп. 379 грн. 41 коп. * 133 дні = 50\~461 грн. 53 коп. Також позивачка зазначає, що внаслідок порушення відповідачем її законних прав, а саме невиплати заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права на оплату праці, вона понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом значного періоду в умовах воєнного стану, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається моральною шкодою, яка з урахуванням характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, становить 2500 грн. Посилаючись на вказане, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за період з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року) у розмірі 50 461,53 грн., моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн. та судовий збір у розмірі 968,96 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, з призначенням судового засідання на 16 липня 2025 року о 09 год. 30 хв. 18 квітня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому частково заперечує проти позовних вимог, зазначаючи про те, що щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року у розмірі 50461 грн. 53 коп., вважає, що вони є не обґрунтованими, не справедливими та не співмірними із розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, і тому не підлягають задоволенню. Представник відповідача зауважує, що позивачка використовує позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (шість місяців), як спеціальний вид відповідальності роботодавця та має на меті відшкодування нібито завданих збитків від порушення його майнових прав. Однак Відповідач вважає, що суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. ПАТ «СУМИХІМПРОМ» внаслідок воєнного стану, не здійснюючи господарську діяльність і, не отримуючи прибутку зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату своїм працівниками, які фактично на період простою не виконують будь-яку роботу. Відтак, представник відповідача вважає, що вимоги щодо стягнення сум середнього заробітку є не справедливими, не співмірними зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, умовами що склалися в період воєнного стану, діями Позивача та Відповідача. Відповідач вважає, що стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50461 грн. 53 коп., який є явно не співмірним із заборгованістю по заробітній платі у розмірі 23270 грн. 07 коп., поряд із задоволенням аналогічних вимог, інших позивачів - працівників ПАТ «СУМИХІМПРОМ», створить для підприємства (яке перебуває в стадії приватизації на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності» від 16 січня 2019 року № 36-р та Наказ Фонду державного майна України від 08 червня 2018 року №765) великий майновий тягар відповідних виплат, та унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань із виплати заробітної плати іншим працівникам, при цьому цей тягар внаслідок вимушеного простою підприємства в умовах воєнного стану може бути взагалі непосильним. Вимоги Позивача, щодо стягнення суми моральної шкоди, відповідач вважає не належно обґрунтованими та такими, що не доведені доказами. Як вже зазначалося, затримка з виплати заробітної плати позивачці виникла не внаслідок протиправної поведінки та вини відповідача, а внаслідок непереборної сили (воєнного стану), втрати активів та інших факторів. Відтак, відповідач вважає, що в його діях відсутня протиправна поведінка щодо не здійснення встановлених законом виплат позивачці, а як наслідок відсутній причинний зв`язок із завдання їй моральної шкоди. Отже, підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 2500 грн. 00 коп. відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Посилаючись на вказане просить позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «СУМИХІМПРОМ» задовольнити частково, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21 травня 2024 року по 21 листопада 2024 року у розмірі 50461 грн. 53 коп. зменшити, а в частині стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 2500 грн. 00 коп. відмовити у зв`язку з необґрунтованістю (а.с. 16-37). 16 липня 2025 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 22 жовтня 2025 року до 10 год. 00 хв., у зв`язку з неявкою позивачки, визнанням її явки обов`язковою в судове засідання. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що відповідно до копії повідомлення від 20 травня 2024 року позивачці належить до виплати при звільненні з 20 травня 2024 року по заробітній платі 23270 грн. 07 коп. (а.с. 7). Згідно інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2025 року у справі № 591/12719/24 задоволено позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 23270 грн. 07 коп. 01 квітня 2025 року на виконання вказаного рішення суду Зарічним районним судом м. Суми виданий виконавчий лист (а.с. 6). Відповідно до частини першої\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Між тим, працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. За положеннями\~статті 117 КЗпП України\~обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), середній заробіток за\~статтею 117 КЗпП України\~за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі №760/18090/20 (провадження № 61-19211св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні\~статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору визначено статтею 233 КЗпП України. Відповідно до частини другої\~статті 233 КЗпП\~(яка діяла до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 01 липня 2022 року Верховною Радою України було\~ухвалено Закон України №2352-ІХ«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19 липня 2022 року, за яким\~статтю 233 КЗпП\~було змінено. Згідно із новою редакцією зазначеної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша). Аналіз зміненої норми свідчить про те, що законодавець принципово змінив правовий підхід до вирішення спорів про стягнення заборгованості по заробітній платі, по суті трансформувавши частину другу у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року, яка дозволяла звертатися з такими позовами без обмеження будь-яким строком, у частину першу, у редакції, що діє після 19 липня 2022 року, яка обмежила таке право трьома місяцями. У рішенні Конституційного Суду України від 22. лютого 2012 року № 4-рп/2012 у\~справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.\~233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вказано, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1ст.\~233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116,117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно з вимогами статті 234\~КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У статті 234\~КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому, поважними причинами пропуску строку, встановленого в\~статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя\~статті 267 ЦК України). Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18. Аналіз матеріалів справи дає підстави для беззаперечного висновку про те, що на момент звернення до суду із вказаним позовом (06 квітня 2025 року) , сплинув тримісячний строк, визначений ст. 233 КЗпП України, на підставі якої у працівника є право на звернення до суду для вирішення трудового спору, зокрема, у питанні про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні\~(20 травня 2024 року - дата звільнення та дата ознайомлення позивачки про розмір належної при звільненні суми заборгованості по заробітній платі). Будь-яких заяв від позивачки з зазначенням причин поважності строку звернення до суду з вказаним позовом не надходило. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що право позивачки на стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який за своїм змістом не є заробітною платою, обмежене строком відповідно до статті 233 КЗпП України, не може бути поновлене, оскільки нею пропущено тримісячний строк звернення до суду, що свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до таких висновків. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1\~КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо невиплати належних позивачці сум при звільненні, за відсутності відомостей про сплату заборгованості по заробітній платі станом на час розгляду справи, призвели до порушення її законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує характер порушення її прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад\~розумності та справедливості, та приходить до висновку, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2500 грн. 00 коп. відповідає наведеним критеріям. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 38 грн. 75 коп. (968 грн. 96 коп. х 4%).

Outcome: partial