Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

05.09.2025 р. до суду надійшов вказаний позов, у якому позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її чоловіка [PERSON] , з яким позивач перебувала у шлюбі з 1999 року залишилось спадкове майно, яке померлий заповів їй, як своїй дружині. 28.11.2023 року, за заявою позивача приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коляди О.П., заведено спадкову справу № 71636199. 01.09.2025 Постановою приватного нотаріуса КМНО Коляди О.П. позивачу відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, право позивача, як спадкоємця, підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.09.2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження, вирішено питання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коляди О.П. належним чином завіреної копії спадкової справи відносно майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] , та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача - адвокат Карпенко В.М. не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - адвокат Савицька С.Л. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, подала заява про визнання позову. Третя особа в судове засідання не з`явилася, причини не відомі, направила до суду копію спадкої справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 16 вересня 1999 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 11 липня 2006 року [PERSON] Городищенським РВ УМВС України в Черкаській області було видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Під час проживання на постійній основі у Державі Ізраїль, [PERSON] отримав громадянство Ізраїля та йому у 2015 році було видано паспорт на ім`я [PERSON] (скорочене від [PERSON] ). У 2015 році [PERSON] ( [PERSON] ) отримав також громадянство Канади та йому було видано паспорт громадянина Канади [NUMBER] зі строком дії до 26.11.2025р. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. 27 січня 2016 року, останній спадкове майно заповів своїй дружині. [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коляди О.П., якою було заведено спадкову справу № 71636199. 21 січня 2024 року приватним нотаріусом КМНО Колядою О.П. видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті громадянина Канади [PERSON] на частку у статутному капіталі ТОВ «ТАМПЛІЯ ГРУП» у розмірі 100%. 01.09.2025 постановою приватного нотаріуса КМНО Коляди О.П. [PERSON] відмовлено у видачі на ім`я Позивачки свідоцтва про право на спадщину на вказану [ADDRESS] . Із дослідженої судом копії матеріалів спадкової справи № 71636199 відносно майна померлого [PERSON] , встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстровано в реєстрі за №204 Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2016 квартира [ADDRESS] належала Продавцю ( [PERSON] ) на підставі Іпотечного договору, посвідченого Клименком Д.Б. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 18.04.2014 за реєстровим №638. Вказана інформація також підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №440290718 від 20.08.2025). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року у справі №756/3712/24 визнано факт належності громадянину Канади [PERSON] ( [PERSON] ) [INFO] РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] правовстановлюючих документів (за якими право власності на майно було зареєстроване за [PERSON] ). Висновком спеціаліста ТОВ «Центр судових експертиз» №45/24 від 19.12.2024, підтверджено, що підписи на правовстановлюючих документах (які були предметом розгляду у справі №756/3712/24) від імені [PERSON] та заповіті [PERSON] від 27.01.2016, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., виконані однією особою. Вказане стало підставою для винесення приватним нотаріусом КМНО Колядою О.П. постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позивач позбавлена можливості одержати свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , а тому право позивача на отримання спадщини та право власності на спадкове майно є порушеними та підлягає захисту в судовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою - ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов 'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковної Україною 17.07.1997 року, зазначено, що кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року; ст. 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Враховуючи вкладене вище, з метою захисту прав позивача на спадщину в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Крім того, згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що відповідач позов визнав, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню. Питання судових витрат позивач залишила за собою.

Outcome: approved