Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Представник позивача адвокат Ніколаєва Г.Г. звернулась до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.06.2017 сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2019. У період спільного проживання подружжя вело спільне господарство та вважало себе сім`єю. Від шлюбу [INFO] народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 15.12.2017 Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Після розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не брав, матеріальної допомоги не надавав, аліменти сплачував несвоєчасно або взагалі ухиляється від їх сплати. Позивач самостійно забезпечує дитину всім необхідним для життя, навчання, лікування та розвитку. На прохання допомогти дитині матеріально відповідач не реагує. Відповідно до судового наказу у справі №742/1512/18 від 07.06.2018, який перебуває на виконанні у Прилуцькому відділі державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, аліменти стягуються з відповідача від 14.05.2018 до досягнення дитиною повноліття, проте станом на 28.02.2025 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з листопада 2021 року становить 82 685 грн 75 коп., що підтверджується розрахунком Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби. Наявність значної заборгованості свідчить про систематичне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. На даний час донька проживає разом із матір`ю та перебуває на її повному утриманні. Через військові події позивач з дитиною виїхала за кордон, проте ще до початку повномасштабної війни відповідач не підтримував контакт із донькою, не відвідував її, не цікавився станом здоров`я чи успіхами. Зусилля позивачки налагодити стосунки між відповідачем та дитиною були безрезультатними - відповідач не відповідає на повідомлення та дзвінки. Донька має сильну емоційну прив`язаність до матері, яка створює для неї безпечне та психологічно комфортне середовище, забезпечує належне виховання, розвиток і турботу. Водночас відповідач не виявляє інтересу до життя доньки, не був присутній на жодній важливій події, не знає її уподобань, не підтримує зв`язку, не піклується про фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, не сприяє отриманню нею освіти, не забезпечує харчування, лікування чи догляд. Фактично він самоусунувся від виконання обов`язків батька. Усі питання, пов`язані з вихованням, розвитком та забезпеченням дитини, позивачка вирішує самостійно, без участі відповідача. З огляду на байдужість батька, його самоусунення від виконання батьківських обов`язків, ухилення від утримання та відсутність будь-якого інтересу до життя дитини, позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його доньки - [PERSON] , [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явилася, проте згідно з адресованою до суду письмовою заявою її представника, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, а також зазначили, що відповідач на зв`язок не виходив, до органів опіки та піклування не звертався, жодного інтересу до дитини та бажання змінити свою поведінку не виявляв. Проти заочного вирішення справи не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Представник служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області у судове засідання не з`явився, проте надіслали до суду лист, згідно з яким просили розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей Прилуцької міської ради. У зв`язку з цим суд відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 150 СК України визначає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані виховувати дитину, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2019 шлюб між [PERSON] до [PERSON] розірвано, що підтверджується копією рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області (а.с.7 зворот.-8). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 15.12.2017 року, актовий запис №510 (а.с.7). Відповідно до копії судового наказу №2-н/742/124/18 (єдиний унікальний №742/1512/18) виданим Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області від 07.06.2018, з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] , з 14.06.2018 року до досягнення дитиною повноліття, у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно (а.с.8 зворот.). На підставі виконавчого листа №2-н/742/124/18 від 07.06.2018 виданим Прилуцьким міськрайонним відділом Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження [NUMBER] (а.с.9 зворот, 10). Згідно з копією розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, складених старшим державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Наумейко А.О., [PERSON] має заборгованість у розмірі 82 685 грн 75 коп (а.с.10 зворот.-11). Згідно з довідками №01-04/55 від 06.03.2025 виданими Прилуцькою гімназією №12 Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з учителями та не цікавиться навчанням доньки. Також зазначено, що [PERSON] навчається за сімейною (домашньою) формою, оскільки перебуває за кордоном, у 2 класі Прилуцької гімназії №12 Прилуцької міської ради Чернігівської області. Мати учениці - [PERSON] приділяє значну увагу навчанню доньки, постійно підтримує зв`язок із класним керівником, контролює своєчасне проходження дитиною підсумкового річного оцінювання з навчальних предметів, визначених індивідуальним навчальним планом (а.с.11 зворот., 12). Відповідно до відповіді на запит №01-19/12 від 28.02.2025 виданої Прилуцьким закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №3 Прилуцької міської ради Чернігівської області, [PERSON] супроводжувала доньку до дошкільного закладу лише мати, вона ж відвідувала батьківські збори та інші заходи, що організовувалися закладом (а.с.12 зворот.). Відповідно до довідки №3 від 05.03.2025 виданої ФОП [PERSON] (ліцензія МОЗ України [NUMBER] від 11.10.2023 року), [PERSON] , [INFO] , та її законний представник згідно з декларацією жодного разу не відвідували лікаря за місцем надання первинної допомоги, оскільки повідомили лікаря про перебування за межами України, проте законний представник дитини [PERSON] підтримує зв`язок з лікарем засобами зв`язку, звертається з питань щодо профікаликтики захворювань, лікування, проведення профілактичних щеплень. [PERSON] жодного разу не звертався до лікаря ні особисто, ні засобами зв`язку (а.с.13). Згідно з психологічним висновком виданом психологом [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , є комунікабельною та відкритою дівчинкою, швидко йде на контакт, достатньо впевнена в собі, легка в спілкуванні, вільно спілкується про своє життя та сім`ю, має друзів та задоволена своїм життям, що говорить про стабільний психоемоційний стан дитини у її віці (а.с.14). Відповідно до листа № 245 від 05.05.2025 року, виданого Службою у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області, встановлено, що відповідач [PERSON] , 1995 року народження, на території міста не зареєстрований і не проживає. У зв`язку з цим Служба зазначає, що з`ясувати обставини справи, провести бесіду з відповідачем щодо його намірів стосовно виховання дитини, відвідати його за місцем проживання, отримати акт оцінки потреб особи та, відповідно, підготувати висновок - можливості не має, а також зазначили, що дитина на обліку Служби не перебувала та перебуває. (а.с.15) Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. У п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач послався на те, що відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини, не відвідує та не цікавиться нею, у зв`язку із чим просить позбавити його батьківських прав стосовно доньки. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, цей захід тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Тому позбавлення батьківських прав можливе лише тоді, коли змінити поведінку батьків неможливо. Позивач не аргументувала, яким чином позбавлення батьківських прав [PERSON] сприятиме захисту інтересів дитини, а ті обставини, що він проживає окремо та не бере участі у вихованні дитини, не можуть вважатись достатніми підставами для позбавлення батьківських прав відповідача. Крім того, у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування, який є обов`язковим при розгляді питань щодо позбавлення батьківських прав. Відсутність такого висновку унеможливлює повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, зокрема щодо ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків та відповідності позову найкращим інтересам дитини, враховуючи, що дитина не перебувала і не перебуває на обліку у Службі у справах дітей. У зв`язку із наведеним суд не вбачає законних підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Разом з тим, у справі відсутні належні та допустимі докази, щодо жорстокого поводження батька із дитиною, а також щодо попередження [PERSON] про необхідність змінити поведінку, документів про доведену вину в її діях, притягнення до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, після розлучення сторін. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довела, та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Частиною першою ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed