Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів за договором позики, обґрунтовуючи тим, що 25.09.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 170\~000,00 грн. Сторони погодили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має буди здійснено не пізніше тридцятого листопада 2024 року. При неповерненні суми позики своєчасно тобто до 30.11.2024 позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення у строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням штрафу, індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. Відповідачем не виконано зобов`язання за договором та не повернена сума коштів отримана за договором, про що свідчить наявність даного договору у позивача. \~ \~ \~ \~Просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у сумі 347\~254,28 грн, з яких: 170\~000,00 грн основного боргу за договором позики від 25.09.2024, 170\~000 грн штрафу за договором позики від 25.09.2024, а також за період з 03.12.2024 по 13.03.2025 інфляційні втрати в сумі 5844,15 грн і 3% річних у сумі 1410,13 грн. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду здійснювати: нарахувати 3% річних на суму непогашеного за договором позики від 25.09.2024 боргу у розмірі 170\~000,00 грн за такою формулою: С х 3 х Д : К : 100, де С сума непогашеної заборгованості; Д кількість днів прострочення; К кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість, за кожен повний день прострочення, починаючи з дати прийняття судового рішення і до моменту виконання цього рішення; нарахування інфляційних втрат на суму непогашеного за договором позики від 25.09.2024 у розмірі 170\~000,00 грн за такою формулою: сума залишку боргу, на який нараховуються інфляційні, за період з дати прийняття судового рішення і на момент виконання цього рішення. При зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемноження на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, що складаються із витрат на сплату судового збору у сумі 2778,03 грн та витрат на професійну правничу допомогу. Зобов`язати [PERSON] подати звіт про виконання рішення суду протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили. \~ \~ \~ \~Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, попередньо представник надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Щодо винесення заочного рішенян не заперечував. \~ \~ \~ \~Відповідач, будучи повідомленим про дату та час судового розгляду справи шляхом направлення судової повістки за адресою реєстрації, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. За змістом ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, за згодою предстаника позивача, проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Предметом спору у даній справі є повернення позичальником грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох проценти річних від простроченої суми боргу та сплата штрафних санкцій. Встановлено, що 25.09.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики. (а.с.96). Відповідно до п.1 договору позики від 25.09.2024 позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 170\~000,00 грн. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Згідно з п.2 договору позики від 25.09.2024 стоорони за цим договором домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше тридцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року у зазначеній вище сумі; в) виконання зобов`язання за договором позики має бути здійснено готівкою у межах міста Полтава за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем. Відповідно до договору позики позикодавець проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.3 договору позики від 25.09.2024 позичальник вправі повернути повну суму позики, а позикодавець зобов`язується прийняти повернуті грошові кошти і раніше визначеного у п.2 цього договору кінцевого терміну. Згідно з п.4 договору позики від 25.09.2024 при неповерненні суми позики своєчасно тобто до тридцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чиним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несполаченою, з урахуванням штрафу, індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. Відповідно до п.5 договору позики від 25.09.2024 сторони домовились, що в разі невиконання позичальником свого зобов`язання по поверненню позики в строк, встановлений п.п. б п.2 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 100% суми позики, визначеної відповідно до п.1 цього договору. За домовленістю сторін до вимог про стягнення штрафу застосовується позовна давність тривалістю три роки (а.с.16). Суд вважає, що між позивачем і відповідачем, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов`язальні правовідносини з приводу позики грошових коштів. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц сформовано висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики 25.09.2024, що містить предмет договору із зазначенням розміру переданих грошових коштів, зобов`язання відповідача повернути суму грошових коштів у визначений в договорі термін та підтвердження того, що він отримав кошти до моменту підписання договору в повному обсязі. Наведене підтверджує наявність боргового зобов`язання у відповідача перед позивачем. Натомість, доказів повернення позики у визначений договором термін, з боку відповідача, суду не надано. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом - ч.1 ст.527 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем свої зобов`язання перед позивачем за договором позики у встановлений термін не виконано, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу за договором позики від 25.09.2024 у розмірі 170\~000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за штрафом в сумі 170\~000,00 грн, 3% річних в сумі 1410,13 грн, інфляційних втрат у розмір 5844,15 грн, суд дійшов наступного. Згідно з п.4,5 договору позики від 25.09.2024 при неповерненні суми позики своєчасно тобто до тридцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням штрафу, індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми. Сторони домовились, що в разі невиконання позичальником свого зобов`язання по поверненню позики в строк, встановлений п.п. б п.2 цього договору позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві штраф у розмірі 100% суми позики, визначеної відповідно до п.1 цього договору. За домовленістю сторін до вимог про стягнення штрафу застосовується позовна давність тривалістю три роки (а.с.16). Частиною 2 статті 549 ЦК України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до\~п.18\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан який й досі триває. За таких обставин положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану є спеціальною нормою, що повинна застосовуватись до спірних правовідносин. Таким чином, нарахування штрафних санкцій, 3% річних відповідачу за невиконання зобов`язань по договору позики не ґрунтуються на законі, а тому у задоволені позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 170\~000,00 грн, 3% річних в розмірі 1410,13 грн, інфляційних втрат у сумі 5844,15 грн слід відмовити. Як звернула увагу ВП ВС у справі №910/14524/22від 5 червня 2024 року, нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України) ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується. Враховуючи, що вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних задоволенню не підлягають, вимоги щодо нарахування таких заходів відповідальності до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування згідно з ч.10, 11 ст.265 ЦПК України є безпідставними. При цьому, нормами ч.10\~ст.265\~ЦПК України передбачено, що приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Отже, положення даної норми імперативно передбачають можливість нарахування відсотків або пені та не містить вказівки про право суду зазначити в рішенні про нарахування інфляційних втрат до його повного виконання, тому вимога щодо нарахування інфляційних витрат не грунтується на законі. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили, суд дійшов таких висновків. Розділом VII ЦПК України визначений порядок судового контролю за виконанням судових рішень. Відповідно до ст.447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом. Згідно з ч.1 ст.453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: 1) що виникають із трудових правовідносин; 2) що виникають із сімейних правовідносин; 3) щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; 4) щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; 5) щодо відшкодування моральної шкоди; 6) щодо захисту прав споживачів; 7) щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; 8) в інших спорах немайнового характеру. Позивач, як на підставу застосування судового контролю посилався на положення ст.453-1 ЦПК України щодо захисту прав споживачів. Разом з тим, відповідно п.22 ст.1 Законом України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. В даній справі предметом спору є повернення грошових коштів за договором позики, що не охоплюється а ні правовідносинеами у сфері захисту прав споживачів, а ні іншими правовідносинами переліченими в положеннях ч.1 ст.453-1 ЦПК України. Таким чином, на дані правовідносини положення ст.453-1 ЦПК України щодо судового контролю не розповсюджуються. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке. Судом встановлено, що 12.03.2025 між [PERSON] та Адвокатським бюро «Анжеліки Гончарової» укладений договір про надання правничої допомоги №12/03 (а.с.85-86). Відповідно до п.4.1 договору про надання правничої допомоги №12/03 від 12.03.2025 юридичну допомогу, що надається Адвокатським бюро, клієнт оплачує в гривнях у фіксованій сумі. Вартість послуг згідно даного договору складає 10\~000,00 грн. Згідно з п.2 акту надання правничої допомоги №30/09 від 30.09.2025 Адвокатським бюро фактично надано правничу (правову) допомогу, а саме: складено позовну заяву про стягнення грошових коштів та заяву про забезпечення позову у справі №545/1072/25, гонорар 10\~000,00 грн (зв.а.с.90). Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 15.06.2021 по справі № 159/5837/19 зазначив, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги №12/03 від 12.03.2025, акт надання правничої допомоги №30/09 від 30.09.2025 та вважає за необхідне, стягнути витрати відповідача на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики сплачений судовий збір у розмірі 2\~778,03 грн (а.с.1). Так, позивач звернувся з позовом на загальну суму 347\~254,28 грн, позов задоволений на суму 170\~000,00 грн, тобто на 48,96%. Отже, на користь позивача підлягають стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, в сумі 1360,12 грн, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4896,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial