Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

18.04.2025 представником позивача адвокатом Коломійцем І.О. подано до Вишгородського районного суду Київської області вказану позовну заяву, у якій позивач просить: встановити факт прийняття [PERSON] , який помер [INFO] , спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] ; встановити факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем, [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини; визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~житловий будинок,\~загальною площею\~55,6\~кв.м.,\~житловою площею\~36,5\~кв.м.,\~з відповідними\~господарськими будівлями\~та спорудами\~(сарай\~-\~«Б»,\~погріб -\~«під Б»),\~що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~в порядку\~спадкування за\~законом після\~смерті [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] . В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [INFO] помер [PERSON] вітчим позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.05.2001, а [INFO] померла [PERSON] мати позивачки та дружина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01.06.2003. Після їх смерті відкрилася спадщина на належний їм житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок належав спадкодавцям на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.1979, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.09.2004, рішень органу місцевого самоврядування, витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно та виписок з погосподарських книг, відповідно до яких головою домогосподарства спочатку значився [PERSON] , а в подальшому його син [PERSON] . За життя [PERSON] та [PERSON] склали заповіти, якими заповіли належний їм житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами своєму сину [PERSON] . Після смерті [PERSON] та [PERSON] їхній син [PERSON] фактично прийняв спадщину, вступивши у володіння та управління спадковим майном, проживаючи у спірному житловому будинку, будучи головою домогосподарства та здійснюючи повсякденні дії з користування і утримання будинку, що підтверджується виписками з погосподарських книг, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно, листом Димерської селищної ради та іншими письмовими доказами. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.08.2018. За життя він не встиг оформити право власності на спадкове майно після смерті батьків, однак відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу його спадщини увійшло, зокрема, право на оформлення спадкових прав на вказаний житловий будинок. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його сестра [PERSON] , як спадкоємиця за законом відповідної черги. Інших осіб, які б претендували на спадкове майно, немає, тому позивачка є єдиною спадкоємицею відкритої спадщини. Згідно з листом Димерської селищної ради № 540/03-18 від 17.02.2025 року та актом №3025/3-А від 14.02.2025 року, [PERSON] дійсно проживала разом із братом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вела з ним спільне господарство до дня його смерті [INFO] . Позивачка звернулася до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У нотаріуса була відкрита спадкова справа № 172/2019 після смерті [PERSON] . У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці відмовлено постановою державного нотаріуса № 345/02-31 від 13.03.2025 у зв`язку з відсутністю, на думку нотаріуса, належних доказів постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та набуття права власності на спадкове майно після смерті власника. Вважаючи відмову нотаріуса перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, позивачка звернулась до суду з цим позовом. Разом із позовною заявою подано клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати у Вишгородської державної нотаріальної контори матеріали спадкової справи №172/2019 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання 09.06.2025 о 14:00. Крім цього, за клопотанням сторони позивача, вказаною ухвалою суду, витребувано у Вишгородської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (спадкова справа №172/2019); після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 01.05.2025 до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи буз участі представника Димерської селищної ради на підставі наявних у матеріалах справи доказів. 08.05.2025 до суду надійшов лист від третьої особи про розгляд справи у відсутності представника Вишгородської державної нотаріальної контори. У зв`язку із неявкою учасників провадження у підготовче засідання, призначене на 14:00 09.06.2025, а також не виконанням ухвали суду від 24.04.2025 у частині витребування доказів, підготовче засідання було відкладено на 15:30 09.07.2025, про що повідомлено учасників провадження. Після судового засідання, 09.06.2025 до суду від Вишгородської державної нотаріальної контори надійшли матеріали, витребувані ухвалою суду від 24.04.2025, а саме належним чином завірена копію спадкової справи №172 за 2019 рік до майна померлого [INFO] [PERSON] . При цьому, у супровідному листі зазначено, що спадкові справи до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] , не заводились, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину). У підготовче засідання, призначене на 09.07.2025, з`явився представник позивача. Інші учасники провадження, не з`явилися. За клопотанням представника позивача, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.07.2025 залучено до участі у справі у якості третьої оси, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Ощадбанк», з підстав та мотивів, зазначених у вказаному судовому рішенні. На стадії підготовчого провадження брав участь представник позивача адвокат Коломієць І.О. Представник Димерської селищної ради, треті особи: Вишгородська державна нотаріальна контора та Акціонерне товариство «Ощадбанк», будучи належним чином повідомлені про день, час та місце судового засідання, до суду не з`явилися. Як вбачається із матеріалів справи, представник відповідача Димерської селищної ради надіслав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, поклавшись на розсуд суду щодо ухвалення рішення по суті спору, не висловлюючи при цьому будь-яких заперечень щодо вимог позивача. Третя особа Вишгородська державна нотаріальна контора надіслала до суду лист про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа Акціонерне товариство «Ощадбанк», будучи належним чином повідомлена про підготовче провадження у справі, поважності причин неявки суду не повідомила, правом подати письмові пояснення щодо позову [PERSON] не скористалася. Ухвалами суду від 26.08.2024, внесеними до протоколу судового засідання: задоволено клопотання представника позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] на стадії дослідження доказів; у порядку статті 200 ЦПК України, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, треті особи: Вишгородська державна нотаріальна контора, Акціонерне товариство «Ощадбанк», про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування, до судового розгляду. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася через те, що знаходиться на стаціонарному лікуванні, що підтверджується довідкою, виданою КНП «Вишгородська ЦРЛ» ВМР та випискою із медичної карти стаціонарного хворого 3195/717 інсультне відділення. Представник позивачки [PERSON] , до початку розгляду справи по суті повідомив, що сідок [PERSON] захворів, у зв`язку з чим не має можливості з`явитися до суду та надати показання по справі, а тому просив суд допитати іншого свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 07.11.2025, внесеною до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача було задавлено. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] , показала суду, що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав батькам позивачки [PERSON] та [PERSON] , які там проживали до своєї смерті. Після їх смерті у цьому будинку залишився проживати їх син [PERSON] , який фактично вступив у володіння та користування будинком, утримував домоволодіння. Свідок також підтвердила, що перед смертю [PERSON] разом із ним постійно проживала його сестра [PERSON] , яка доглядала за братом, проживала з ним, вела спільне господарство. Інших осіб, які б проживали в цьому будинку чи претендували на нього, свідок не знає. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] , показала суду, що добре знає позивачку та її родину, оскільки тривалий час проживає по сусідству з будинком за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку постійно проживав їхній син [PERSON] , який користувався будинком, господарював у ньому. Пізніше разом із ним у цьому ж будинку постійно проживала його сестра [PERSON] , яка доглядала за своїм братом [PERSON] , вони вели спільне господарство до дня смерті [PERSON] . Інших осіб, які б проживали в цьому будинку чи претендували на нього, свідок не знає. Заслухавши доводи та аргументи представника позивачки, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено таке. Позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.08.1952 та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13.02.1982 (а.с. 17, 18). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.05.2001 (а.с. 21). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01.06.2003 (а.с. 22). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00048910922 від 22.01.2025 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №2 від 16.01.1956 (а.с. 19). [INFO] помер [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON] ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14.08.2018 та свідоцтвом про народження (повторно) серії [NUMBER] від 24.01.2025 (а.с. 20, 23). За життя [PERSON] залишив заповіт від 21.07.1989 відповідно до якого, належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в селі Катюжанка Вишгородського району Київської області заповів [PERSON] (а.с. 24). За життя [PERSON] залишила заповіт від 29.04.2002 відповідно до якого, належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла [PERSON] (а.с. 25). Згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1979, [PERSON] придбав житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 26). Так, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.09.2004, [PERSON] є власником житлового будинку А, загальна площа 55,6 кв.м., житлова площа 36,5 кв.м., сарай Б; погріб під Б; сарай В; вбиральня Г; огорожа 1-5; за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Також, відповідно до витягу із рішення № 84 від 11.08.2004, виконавчого комітету Катюжанської сільської ради, розглянуто заяву [PERSON] , вирішено оформити право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] з погосподарськими будівлями: А-житловий будинок, Б-сарай, під Б-погріб, В-сарай, Г-вбиральня, № 1-5 огорожа, за [PERSON] який є головою господарства по погосподарській книзі № 161 (а.с. 28). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО №322324 від 26.05.2005, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності [NUMBER] від 24.09.2004, Катюжанська сільська рада згідно рішення виконавчого комітету № 84 від 11.08.2004 (а.с. 29). Також, згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно серії СВО № 322325 від 26.05.2005, який видавався [PERSON] для оформлення спадщини, [PERSON] є власником житлового будинку житлового будинку А, загальна площа 55,6 кв.м., житлова площа 36,5 кв.м., сарай Б; погріб під Б; сарай В; вбиральня Г; огорожа 1-5; за адресою: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності [NUMBER] від 24.09.2004, Катюжанська сільська рада згідно рішення виконавчого комітету №84 від 11.08.2004 (а.с. 30). Згідно технічного паспорту на садовий (індивідуальний) житловий будинок від 18.07.2004 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами сарай Б; погріб під Б; сарай В; вбиральня Г; огорожа 1-5 (а.с. 31, 32, 33, 34, 35). Згідно технічного паспорту від 21.03.2025 вказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,6 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами сарай «Б», погріб «під Б» (а.с. 32, 36, 37, 39). Також, згідно довідки № 30/22-25 від 14.02.2025, виданої Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області про те, що рішенням сесії Катюжанської сільської ради № 602-60-VІ від 16.10.2015 «Про перейменування вулиці» в с. Катюжанка Вишгородського району Київської області вулицю Кірова було перейменовано на вулицю Волошкова (а.с. 44). Листом № 540/03-18 від 17.02.2025 від Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області у відповідь на адвокатський запит повідомлено наступне (а.с. 45). Згідно даних будинкової книги гр. [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.08.1979 по дату смерті [INFO] . Станом на дату смерті було зареєстровано ще дві особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Гр. [PERSON] , [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.08.1979 по дату смерті [INFO] . Станом на дату смерті була зареєстрована ще одна особа: [PERSON] , [INFO] . Гр. [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.10.1984 по дату смерті [INFO] . Станом на дату смерті був зареєстрований один. Відповідно до акту № 3025/3-А від 14.02.2025 складеного депутатом Димерської селищної ради Заводською Л.І., [PERSON] , [INFO] , дійсно проживала разом зі своїм братом [PERSON] , [INFO] по день його смерті [INFO] та вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48). Відповідно до виписки з погосподарської книги № 2 на 2001-2005 роки, зазначається адреса домогосподарства: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , головою домогосподарства записано першим [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , після голови домогосподарства записані дружина [PERSON] , [INFO] померла [INFO] та син [PERSON] , [INFO] (а.с. 46). Також, відповідно до виписки з погосподарської книги № 4 на 2016-2020 роки зазначається адреса домогосподарства: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , після голови домогосподарства записано [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . (а.с. 47). Після смерті [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відкрилася спадщина на належне їм майно. Як убачається з Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80447767 від 13.032025, після смерті [PERSON] , була заведена спадкова справа №172/2019 (а.с. 49). З витребуваної судом копії спадкової справи №172/2019, заведеної Вишгородською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , убачається, що спадкова справа відкрита на підставі заяви Акціонерного товариства «Ощадбанк» згідно якої за боржником [PERSON] обліковується заборгованість за кредитом у розмірі 1239,55 грн. (а.с. 72-81). 13.03.2025 року [PERSON] звернулася до Вишгородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, що складається з житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 106). Постановою державного нотаріуса Вишгородської державної нотаріальної контори Шило О.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 345/02-31 від 13.03.2025 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] через відсутність доказів про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою, не оформлення [PERSON] своїх спадкових прав на житловий будинок та набуття права власності на спадкове майно після смерті власника (а.с. 50, 51, 124). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 81461336 від 09.06.2025, після смерті [PERSON] , дата смерті [INFO] , інформація у Спадковому реєстрі відсутня (а.с. 127). Також, відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 81461376 від 09.06.2025, після смерті [PERSON] , дата смерті [INFO] , інформація у Спадковому реєстрі відсутня (а.с. 128). Позивачка, звертаючись до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] , позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в позасудовому порядку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено у пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статей 1218, 1220, 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно із частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, придбали житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Виникнення їхнього права власності на вказане домоволодіння підтверджується сукупністю правовстановлюючих документів, долучених до матеріалів справи, а саме: договором купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.1979 року; свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 24.09.2004 року, яким було підтверджено та зареєстровано право власності, витягом із рішення № 84 від 11.08.2004р. виконавчого комітету Катюжанської сільської ради; довідкою № 30/22-25 від 14.02.2025, виданою Димерською селищною радою Вишгородського району Київської області про перейменування вулиці; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 322324 від 26.05.2005 та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно серії СВО № 322325 від 26.05.2005, в яких зафіксовано право власності на спірний об`єкт; виписками з погосподарських книг № 2 на 2001-2005 роки та № 4 на 2016-2020 роки, у яких головою домогосподарства спочатку значиться [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , що також підтверджує сталість і неперервність здійснення ними правомочностей власника. Так, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі державна реєстрація) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, момент виникнення у особи права власності не пов`язаний з державною реєстрацією. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 та Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.01.2020 у справі №910/10987/18, від 17.01.2024 у справі №522/3999/23. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцем житловим будинком, громадяни могли мати у власності житловий будинок. А саме ст. 100 ЦК УРСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто Інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а частиною другою цієї статті встановлено презумпцію правомірності набуття права власності: право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На необхідності врахування судами цієї презумпції при вирішенні спорів про право власності неодноразово наголошував Верховний Суд, який, зокрема, у постановах від 15.12.2020 у справі № 753/15989/19 та від 05.02.2020 у справі № 904/750/19, а також у постанові Пленуму від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає безпосередньо із закону, підлягає доведенню, тоді як наявні правовстановлюючі документи та відсутність судового акта про визнання їх недійсними свідчать про законність набуття права власності попередніми власниками. Як встановлено судом, у вказаному житловому будинку були зареєстровані та проживали [PERSON] з 18.08.1979 по дату смерті [INFO] , його дружина [PERSON] , з 18.08.1979 по дату смерті [INFO] та їхній син [PERSON] , з 17.10.1984 по дату смерті [INFO] . Як зазначено раніше по тексту рішення, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя залишив заповіт від 21.07.1989 відповідно до якого, належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в селі Катюжанка Вишгородського району Київської області заповів [PERSON] . Також, [INFO] померла [PERSON] , яка за життя залишила заповіт від 29.04.2002 відповідно до якого, належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Норми ЦК УРСР, чинні на момент смерті [PERSON] (2001 рік) та [PERSON] (2003 рік), передбачали, що часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (стаття 525), місцем відкриття спадщини останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 526), а для придбання спадщини необхідно її прийняти (стаття 548). Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, прийняття спадщини у період дії ЦК УРСР могло відбуватися шляхом фактичного вступу у володіння і управління спадковим майном. Верховний Суд у постанові від 25.03.2020 у справі № 305/235/17, аналізуючи норми ЦК УРСР, зазначив, що фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі з обов`язкового страхування; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Суд бере до уваги, що після смерті [PERSON] та [PERSON] їх син [PERSON] був записаний головою домогосподарства, проживав у спірному будинку, користувався ним і господарськими будівлями, що підтверджується виписками з погосподарських книг, витягами з реєстру прав власності та листом органу місцевого самоврядування. Такі дії у світлі зазначеної правової позиції Верховного Суду свідчать про фактичне прийняття ним спадщини після батьків. Після смерті [PERSON] до спадкових прав щодо цього майна як до наступної спадкової маси застосовуються положення ЦК України. Згідно зі статтею 1265 та 1266 ЦК України сестра спадкодавця може бути спадкоємицею відповідної черги, а за відсутності інших спадкоємців цієї черги вона є єдиною спадкоємицею. Частиною першою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина третя цієї ж статті встановлює, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 1270 ЦК України встановлює шестимісячний строк для прийняття спадщини. Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово наголошував, що для підтвердження прийняття спадщини за правилами статті 1268 ЦК України має вирішальне значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини; при цьому така обставина доводиться у позовному провадженні на підставі сукупності доказів (довідки органів місцевого самоврядування, акти, відомості про реєстрацію, показання свідків тощо). У даній справі факт постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем її братом [PERSON] на час відкриття спадщини підтверджується листом та актом Димерської селищної ради, а також іншими письмовими доказами у справі, згідно з якими вони проживали за однією адресою та вели спільне господарство до дня його смерті. Ці докази є узгодженими між собою, їх достовірність судом не спростована. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження. Верховний Суд у низці постанов (зокрема, від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 та від 11.05.2022 у справі № 450/3258/17) наголосив, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, зокрема, у випадку відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що позивачка фактично прийняла спадщину, постійно проживаючи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Вказане свідчить про наявність перешкод для оформлення спадкових прав у позасудовому (нотаріальному) порядку, а отже, відповідає умовам застосування виняткового способу захисту у вигляді визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду. З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, відповідають нормам матеріального права та усталеній судовій практиці Верховного Суду, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved