Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 04 лютого 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2023 року. Від даного шлюбу у них народилися дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з їх прабабусею [PERSON] по [ADDRESS] , оскільки позивач перебуває у ЗСУ. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Крім того, відповідач веде аморальний спосіб життя. Позивач самостійно займається вихованням дітей, дбає про забезпечення їх побутових потреб та розвиток, створює належні умови для здобуття освіти та піклується про їх здоров`я. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 квітня 2025 року зобов`язано Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Військову частину [NUMBER] , де проходить службу позивач. 10 листопада 2025 року представник Військової частини [NUMBER] подав письмові пояснення. Вказав, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів, .які б .підтверджували умисне та систематичне ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, неможливість зміни її поведінки щодо дітей шляхом застосування інших, менш суворих заходів впливу. Вважає, що безпідставне позбавлення відповідача батьківських прав створить умови для звільнення позивача з військової служби. Посилаючись на наведене, просив у задоволені позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, шляхом направлення рекомендованого повідомлення за зареєстрованим місцем проживання та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Судової влади України. Попередньо не повідомила суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавала. Представник Військової частини [NUMBER] заперечила щодо задоволення позову з підстав викладених у письмових поясненнях. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча про час та дату судове засідання був повідомлений належним чином. Попередньо просив здійснювати розгляд справи за їх відсутності. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06 липня 2016 року, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №2370. Батьками [PERSON] вказано [PERSON] та [PERSON] . 04 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2923 року. Від даного шлюбу у сторін спору [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2016 року, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №362. Відповідно до довідки Тернопільського закладу дошкільної освіти ясла сад №23 Управління освіти і науки Тернопільської міської ради №82 виданої встановлено, що [PERSON] вибула з навчального закладу у 2016 році. Дитиною займалася прабабуся, оскільки батько перебував на службі АТО-ООС, мама зверталася рідко. [PERSON] вибув з навчального закладу в 2020 році. Мати не хотіла адаптувати дитину в соціумі, колективі, в розвитку дитини, тому забрала із закладу. Відповідно до Актів проведення оцінки рівня безпеки дітей складених Службою у справах дітей Тернопільської міської ради від 13 вересня 2024 року встановлено, що за повідомленням навчального закладу ССД проведено обстеження умов проживання дітей по [ADDRESS] . На час обстеження квартири, були розкидані речі, посуд непомитий, стійкий неприємний запах. Стан дітей виснажений, діти не забезпеченні продуктами харчування. Батько дітей перебуває в складі ЗСУ. Дітей тимчасово влаштовано до прабабусі [PERSON] . Згідно характеристики №02/12-239 від 10 жовтня 2024 року, виданої Тернопільським ліцеєм №21 - спеціалізована мистецька школа імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради Тернопільської області встановлено, що [PERSON] учень 1 класу навчається не в повну міру можливостей, не має мотивації до навчання, буває у пригніченому стані, інколи агресивний. Зауважується підвищена тривожність, знервованість. За період проживання з матір`ю зафіксовано запізнення на уроки, пропуски занять, недотримання гігієни, брудний одяг, голодний вигляд. Мати не цікавилась успіхами дитини та не реагувала на зауваження вчителя. Опіку над дитиною здійснює бабуся. Батько, який проходить службу в ЗСУ, активно включений у життя сина та співпрацює зі школою. Як вбачається з характеристики №02/12-240 від 10 жовтня 2024 року, виданої Тернопільським ліцеєм №21 - спеціалізована мистецька школа імені Ігоря Герети Тернопільської міської ради Тернопільської області, [PERSON] учениця 8-Б класу зарекомендувала себе як дисциплінована, доброзичлива, але навчається на середньому рівні без виявленої зацікавленості, має здатності до образотворчого мистецтва. Мати, [PERSON] , рідко бере участь у шкільному житті та не здійснює постійного контролю за успішністю доньки. Внаслідок недостатньої уваги з боку матері у [PERSON] виникають проблеми з навчанням. Батько цікавиться навчанням дитини у телефонному режимі. З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18 червня 2025 року за № 825 слідує, що [PERSON] була відсутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Представник позивача - адвокат Балабан П.О. на засіданні комісії повідомив, що матір не приймає участі у вихованні дітей. З вересня 2024 року діти тимчасово проживають у прабабусі, яка створила належні умови для їхнього проживання та розвитку. [PERSON] з вересня 2024 року повністю припинила спілкування з дітьми, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям, навчанням та не надає матеріальної допомоги. [PERSON] вказала, що позов підтримує та не бажає повертатися до матері. Батько [PERSON] на засідання не з`явився, проходить службу в ЗСУ, активно цікавиться життям дітей та бере участь у їхньому вихованні. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дітей. З висновку ОПП також встановлено, що згідно з наказами Управління сім`ї, молодіжної політки та захисту дітей ТМР від 04.11.2024 року № 224, 225, дітей тимчасово влаштовано в сімю бабусі [PERSON] за адресою [ADDRESS] , де створненні всі умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей. [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням та проходить військову службу у ВЧ [NUMBER] по теперішній час. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є бабою відповідача, прабабою дітей суду пояснила, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, діти проживають разом з нею. В судовому засіданні було заслухано думку дітей [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що проживають разом з прабабою [PERSON] , батько перебуває на службі в ЗСУ. Матір інколи телефонує або пише повідомлення. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, прийшов до наступних висновків. Відповідно до вимог частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з вимогами частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до вимог статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. В оцінці обставин справи, суд, виходить з того, що першочергове значення мають якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. В оцінці доводів позову суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться дітьми, не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав та відповідатиме інтересам дітей. Водночас, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами. У справі відсутні докази застосування до [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Як вже зазначалось судом, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 за №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, Верховних Суд у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено умисне та систематичне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, неможливість зміни її поведінки щодо дітей шляхом застосування інших, менш суворіших заходів впливу. Суд критично оцінює довідки з навчальних закладів, оскільки такі докази не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав, так як беззаперечно не підтверджують факт свідомого, систематичного ухилення матері від виконання обов`язків з виховання дітей. Також, суд критично оцінює покази свідка [PERSON] , з якою зараз проживають діти, та вважає, що надані нею пояснення не підтверджують обставин, які б свідчили про умисне, систематичне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, [PERSON] є заінтересовано особою. Будь яких інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували ведення матір`ю антисоціального, аморального способу життя, покази інших свідків, суду не надані. Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідача неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про можливість завдання шкоди здоров`ю та розвитку дітей, у зв`язку з чим існує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Також суд враховує, що вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, який оцінює всі надані докази в сукупності. Судом при розгляді справи заслухано думку дітей [PERSON] та [PERSON] . Дитина є суб`єктом права і незважаючи на вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права. Сама по собі озвучена думка дітей не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. Суд, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, дійшов висновку про неврахування думки дітей щодо можливості позбавлення батьківських прав відповідача. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. З пояснень [PERSON] вбачається, що вона не хоче підтримувати зв`язок з відповідачем. Водночас погляди дітей не обов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, не обов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків. Сам по собі той факт, що діти мають більш тісний зв`язок із батьком, з яким часто спілкуються, не свідчить про свідоме, винне ухилення матері від виконання покладених на неї обов`язків щодо виховання дітей та не є підставою для позбавлення її батьківських прав. Позивачем не подано до суду доказів негативної характеристики відповідача чи вчинення нею неправомірних дій. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. Позивач не довів та не надав суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо дітей. У цьому конкретному випадку стороною позивача не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, за тих обставин, що позивач є військовослужбовцем та по теперішній час проходить службу у ЗСУ, як це покращить існуючу ситуацію та сприятиме захисту інтересів дітей, зокрема, враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких даних, які вказують на те, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Надані позивачем докази виключно підтверджують характер та спосіб її участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо дітей, зокрема на підтвердження того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. За встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд вважає, що на даний час, поданий позов є передчасним. Водночас, суд вважає, що в діях відповідача частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків щодо дітей, а тому її слід попередити про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, суд вирішив наступне. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 ЦПК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Встановлено, що діти на даний час проживають разом з прабабою [PERSON] , оскільки батько перебуває в ЗСУ. Відповідач проживає окремо від дітей та в добровільному порядку не приймає участі в утриманні дітей. [PERSON] є молодою особою, працездатного віку, обставин незадовільного стану здоров`я останньої судом не встановлено. Інших утриманців, крім дочки [PERSON] та сина [PERSON] , не має. Відтак, відповідач має можливість працювати та матеріально утримувати своїх дітей. Враховуючи вищезазначене та те, що відповідач є особою молодого, працездатного віку, стан здоров`я задовільний, інших утриманців, крім дочки [PERSON] та сина [PERSON] не має, приймаючи до уваги інтереси дітей та забезпечення їх гармонійного розвитку, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів, слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 04 березня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що визначений розмір аліментів в достатній мірі забезпечить потреби та нормальні умови життя дітей, враховуючи їх вік. При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, вік та потреби дітей, для забезпечення їх гармонійного розвитку, відсутність у відповідача інших утриманців. Відповідач в судове засідання не з`явилася та будь-яких доводів на спростування тверджень позивача суду не подала. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial