Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (надалі «Позивач», ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач») про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з Відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 21.06.2018 року у розмірі 30 527,79 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.06.2018 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту №501037691, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА-БАНК» надало Відповідачу кредит у сумі 25 000,00 грн., строк кредиту 36 місяців, процентна ставка 17,99% річних (фіксована), дата повернення кредиту 21.06.2021 року, договір укладений у письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача № [NUMBER] відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» безготівковим шляхом кошти в розмірі 25 000,00 грн. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №4, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 501037691 від 21.06.2018 року до відповідача. Таким чином ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором № 501037691 від 21.06.2018 року. Згідно виписки з реєстру боржників загальний залишок заборгованості за кредитним договором № 501037691 від 21.06.2018 року складає 30 527,79 грн., з яких 27 052,66 грн. залишок по тілу кредиту, 3 475,13 грн. залишок заборгованості за штрафними санкціями. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору щодо повернення суми кредиту та не сплатив відсотків за користування ним. Враховуючи наведене, Позивач просить суд стягнути з Відповідача суму заборгованості в розмірі 30 527,79 гривень. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, просив позов задовольнити повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позов до суду не надходило. Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада». Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 21.06.2018 року [PERSON] звернувся до АТ «АЛЬФА-БАНК» з офертою на укладення угоди про надання кредиту №501037961, яку підписано [PERSON] , відповідно до умов якого сума кредиту: 25 000,00 грн., тип кредиту: «кредит готівкою», процентна ставка: 17,99 % річних (фіксована), строк кредиту: 36 місяців, дата повернення кредиту: 21.06.2021 року. Згідно пункту 3 Оферти, Відповідач просив надати кредит для власних потреб, у розмірі 25 000,00 грн., шляхом переказу коштів на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «АЛЬФА-БАНК» (а.с.5). Про вказане також свідчить паспорт споживчого кредиту (а. с. 7 зворот). Додатком до Договору позивачем долучено графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, який підписаний відповідачем (а. с. 7 зворот). 21.06.2018 року [PERSON] підписано оферту на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до розділу ІІІ Оферти кредитний ліміт кредитної лінії складає 200 000, 00 грн., процентна ставка за користування коштами Відновлювальної кредитної лінії при вчиненні торгових операцій 26 %, тип процентної ставки фіксована. Відповідно до розділу ІV Умов сплати платежів передбачено обов`язковий мінімальний платіж у розмірі 5% від суми Загальної заборгованості за Кредитною лінією, але не менше 50 грн. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу №4, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Фактору, а Фактор набуває належне Клієнтові Право Вимоги до Боржників\~ за договорами перелік яких наведено в Додатку №1-1 до Договору. (а. с. 10-14). Пунктом 2.2 Договору факторингу визначено, що право вимоги, що відступається згідно даного договору включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платежами за основними договорами, право на одержання яких належить клієнту. 20.12.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» підписано акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 20 грудня 2021 року до Договору Факторингу №4 від 20.12.2021 року (а.с. 15). Відповідно до виписки з додатку до договору факторингу №4 від 20.12.2021 року Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами ТОВ ««ФК «Еліт Фінанс» набув права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 501037691 від 21.06.2018 року у сумі 30 527,79 грн., з яких 27 052,66 грн. залишок по тілу кредиту, 3 475,13 грн. залишок заборгованості за штрафними санкціями (а.с. 16). Відповідно до наданого ТОВ « ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 501037691 від 21.06.2018 року заборгованість [PERSON] станом на 20.12.2021 року становить 30 527,79 грн. (а.с. 20). Згідно із виписки по рахунку за кредитною карткою World Debit Mastercard у період з 21.06.2018 по 20.12.2021 року за договором №501037691 вбачається, що [PERSON] 21.06.2018 року\~ отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн. за договором №501037691 від 21.06.2018 року. Будь-яких доказів спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, який узгоджується із випискою по особовому рахунку, відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов договору. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно положень ч. 1ст. 1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Згідно змісту ч. 1ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При визначенні дійсності вимоги підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/1171/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 910/8682/18, від 30 серпня 2018 року у справі № 904/8978/17, від 04 березня 2019 року у справі № 5015/6070/11, від 10 вересня 2019 року у справі № 9017/317/19, від 09 липня 2019 року у справі № 903/849/17. Враховуючи, що [PERSON] не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується. Отже, долучений до справи договір факторингу є чинними, його дійсність ніким не оспорено, а тому і підлягають до виконання. Позивач набув право вимоги до відповідача за вище вказаним кредитним договором на законних підставах. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Відповідно до положень ст.ст. 549, 551 ЦК України, за якими неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Законом України № 691-IX від 16.06.2020 «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19», який набрав чинності з 04.07.2020,розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Карантин через COVID-19 було введено в Україні з 12 березня 2020 року, його неодноразово продовжували і скасовано з 01 липня 2023 року. Кредитний договір укладений між сторонами 21.06.2018 року й розрахунок заборгованості позичальника за ним розраховано станом на 20.12.2021, тобто, коли в Україні через COVID-19 вже був запроваджений карантин і на кредитні правовідносини поширювалося положення п.15 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Однак, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» в позовній заяві пред`явлено до стягнення з відповідача лише загальний розмір заборгованості за кредитним договором без зазначення складових елементів цієї кредитної заборгованості. Зокрема, ні позовна заява, ні виписка з додатку до договору факторингу, ні розрахунок заборгованості по кредиту не містять періоду нарахування позичальнику штрафних санкцій у розмірі 3 475,13 грн. Водночас у розрахунку заборгованості по кредиту аналогічна сума вказана як відсотки за користування кредитом. Відтак, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими, достатніми й достовірними доказами, що правовою природою зазначеної величини є саме відсотки за користування кредитом, а не неустойка (штраф, пеня), щодо якої також не наведено періоду її нарахування позичальнику, то в даному випадку з огляду на основні засади цивільного судочинства (ч.3ст.2 ЦПК України) тап.15 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу - не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, є безпідставними, а тому в частині задоволення позову про стягнення штрафу в сумі 3 475,13 грн. слід відмовити. За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором №501037691 від 21.06.2018 в розмірі 27 052,66 грн., що складається із суми заборгованості за тілом кредиту. В задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій в сумі 3 475,13 грн. слід відмовити. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач, будучи ознайомленим з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконує його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту, хоча взяла на себе зобов`язання їх виконувати та вчасно погашати заборгованість, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Щодо понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу, суд, дійшов такого висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 9200 гривень витрат на професійну правову допомогу в рамках договору про надання правничої допомоги №03-07/24 від 03.07.2024, які і заявив до стягнення з відповідача. На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правової допомоги позивач надав такі докази: Договір №03-07/24 про надання правничої допомоги від 03.07.2024 (а.с. 21-23); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №9438/10 (а.с. 23 зворот); акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024 згідно якого, загальна вартість послуг складає 9200 грн : надання первинної консультації замовнику у справі 1000 грн (0,5 годин), правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини - 4000 грн. (2 години), підготовка та подання позовної заяви 4200 грн. (2,1 годин) (а.с. 23). Даючи оцінку вищевказаному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3ст. 2 ЦПК України). Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України). Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19. Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 9200 гривень, суд зазначає, що у договорі про надання правничої допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивач погодився та здійснив їх оплату. Враховуючи характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000 грн. Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 683,30 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (27 052,66 х 3028,00 / 30 527,79). На підставі та

Outcome: partial