Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та Акціонерним товариством «СЕНС БАНК» було укладено кредитний договір №12900008 від 24.12.2012 р. та кредитний договір №13392526 від 21.02.2013 відповідно до яких позивачем було отримано кредит. В подальшому вищевказані договори були перепродані Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» Позивач вказує, що вищевказані договори підлягають визнанню недійсними оскільки містять положення, що суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів», а також остання не отримувала від АТ «СЕНС БАНК» відомостей про наявність заборгованості та не отримувала відомостей про продаж кредитних договорів Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр». Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 03 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10 вересня 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що ТОВ «Коллект Центр» не укладав договір купівлі продаж кредитних договорів №12900008 від 24.12.2012 р. та №13392526 від 21.02.2013 з Акціонерним товариством «СЕНС БАНК», а отже є неналежним відповідачем у вказаній справі. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, разом з позовною заявою до суду подав заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» про визнання кредитних договорів №12900008 від 24.12.2012 р. та №13392526 від 21.02.2013 недійсними. В обґрунтування позову позивач зазначала, що вищевказані договори підлягають визнанню недійсними оскільки містять положення, що суперечать ЗУ «Про захист прав споживачів», а також остання не отримувала від АТ «СЕНС БАНК» відомостей про наявність заборгованості та не отримувала відомостей про продаж кредитних договорів Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» та надала копію виписки з Українського Бюро Кредитних Історій. Дослідивши кредитний звіт від 27.05.2025 судом встановлено, що між [PERSON] та АТ «СЕНС БАНК» було укладено кредитні договори №12900008 від 24.12.2012 р. та №13392526 від 21.02.2013. Відомостей про продаж права вимоги за кредитними договорами №12900008 від 24.12.2012 р. та №13392526 від 21.02.2013 кредитний звіт не містить. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Оскільки позивачем не доведено купівлю ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами №12900008 від 24.12.2012 р. та №13392526 від 21.02.2013, суд приходить до висновку, що відповідач ТОВ «Коллект Центр» не може виступати належним відповідачем у даному спорі. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed