Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

У червні 2025 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якому просили суд: - позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідач [PERSON] , [INFO] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. У зв`язку з цим малолітній [PERSON] перебуває в службі у справах дітей Білоцерківської міської ради на обліку. Згідно з інформацією, наданою Білоцерківським закладом дошкільної освіти № 14 «Оксанка» Білоцерківської міської ради Київської області мати дитини [PERSON] під час перебування дитини у закладі участі у її вихованні не брала (батьківські збори не відвідувала, дитину в садочок не приводила і не забирала). Фактично з січня 2025 року вихованням та утриманням малолітнього [PERSON] займається громадянка [PERSON] , третя особа у справі, яка створила для малолітнього належні умови для розвитку та життєдіяльності. За інформацією [PERSON] , мати дитини не бере участі у вихованні сина та не надає матеріальної допомоги на його утримання. Позивач вважає, що вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Позбавлення матері дитини батьківських прав у цьому випадку допустиме та відповідає інтересам дитини, оскільки наявна її вина і вона не хоче та не може змінити свою поведінку на краще. У червні 2025 року справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 надійшла у провадження судді Сомок О.А. 27.06.2025 з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 10.07.2025 відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 26.08.2025 на адресу суду від представника позивача надійшла заява в якій просять відкласти розгляд справи. 16.09.2025 на адресу суду від представника позивача надійшло рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітнього сина [PERSON] 18.09.2025 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого засідання у справі та призначення справи до слухання по суті. 29.09.2025 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті. Представник позивача у судовому засіданні підримав свою позицію, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідачі умисно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, рішенням виконавчого комітету про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. В судовому засіданні третя особа [PERSON] просила позов задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] та стягнути з неї аліменти на дитину. Пояснила суду, що [PERSON] є її онуком, оскільки її син є його біологічним батьком. В січні 2025 року відповідач покинула дитину на неї і з того часу сином не цікавиться, участі у його вихованні та утриманні не приймає, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно [PERSON] . Дитина проживає з нею і вона повністю ним опікується. Біологічний батько своє батьківство відносно сина не встановлює. На даний час їй не відоме місце перебування відповідача [PERSON] , на зв`язок вона не виходить. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце судових засідань повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання та за місцем тимчасового перебування, причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву у встановлений судом строк не скористалась, заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Згідно з довідкою ф.20 АТ «УКРПОШТА» судова кореспонденція не вручена адресату та повернута відправнику з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 дійшов висновку про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. 29.10.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, проголошення якого відклав на 06.11.2025. Заслухавши учасників справи та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] народився [INFO] . У свідоцтві про народження серїі [NUMBER] , виданим Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21 вересня 2022 року, актовий запис №1033, її батьком вказаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 4). З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження вбачається, що при реєстрації дитини, відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. (а.с. 5) В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 05.02.2025 року адресована начальнику Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради про те, що її внук [PERSON] був залишений без батьківського піклування, поскільки мати дитини з 15.01.2025 покинула його та наразі її місце перебування невідомо. (а.с. 6) Згідно акту обстеження умов проживання від 06.02.2025 року, спеціаліст виявив, що дитина залишилась без батьківського піклування. Проведено обстеження будинку, що належить [PERSON] по [ADDRESS] . Житловий будинок складається з 5 кімнат, з усіма зручностями, є власне подвір`я. Будинок облаштований сучасними меблями та побутовою технікою. Санітарно-гігієнічні умови відповідають вимогам. Для дитини виділена кімната, де облаштовано місце для сну та куточок для ігор та розвитку. В кімнаті багато дитячих іграшок. (а.с. 9). Згідно довідки від БЗДО №14 «Оксанка» №41 від 16.05.2025 року, малолітня дитина [PERSON] дійсно відвідує заклад дошкільної освіти та що мати дитини не бере участі у вихованні дитини. (а.с. 14) Відповідно до наказу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 14.02.2025 року №32 малолітній [PERSON] тимчасово влаштований в сім`ю [PERSON] строком на шість місяців. (а.с. 15) Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, як орган опіки та піклування прийняв рішення від 09 вересня 2025 року за № 692 «Про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітнього сина [PERSON] » у якому дійшов висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , зазначивши, що таке позбавлення відповідає інтересам дитини. Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991, приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». Крім цього, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав відповідача за правилами частин 2 та 3 статті 166 Сімейного кодексу України, не звільняється його від обов`язку щодо утримання дитини. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до вимог ст.ст. 181, 182 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі №466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. Стороною позивача було надано до суду достатньо доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої дитини, покинула її без батьківської оіки, не приймає участі у її вихованні, не забезпечує належні умови проживання та харчування, не займається розвитком та лікуванням дитини, чим порушує встановлені в суспільстві правила співжиття, в тому числі відносно своєї дитини, і подання позову, насамперед, є способом захисту прав та інтересів дитини. Таким чином, під час розгляду даної справи знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які свідчать про ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Оскільки, судом зроблено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON] , що є окремою підставою для стягнення аліментів, а тому вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованою. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, відповідач, будучи матір`ю неповнолітньої дитини, зобов`язана утримувати її до досягнення нею повноліття. Проживання відповідача окремо від дитини не звільняє її від виконання вказаного обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст.182 Сімейного КодексуУкраїни встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частинами першою-третьою статті 183 частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, її потреби, працездатний вік відповідача, виходячи з визначеного законодавством прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд дійшов висновку, що слід стягувати з з [PERSON] аліменти на дитину [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Згідно п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється з позивача за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст.ст.133, 141 ЦПК України, з урахуванням повного задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. за дві немайнові позовні вимоги. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved