Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

23 травня 2025 року позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернулося до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 у сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень, заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок (а. с. 1-4 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22 травня 2020 року між відповідачем та АТ «ОТП БАНК» було укладено кредитний договір № 0068/980/1569902/20, за яким 24 березня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладеного договір факторингу № 24/03/23, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 до [PERSON] в сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень, заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок, перейшло до ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ». Вважає, що таким чином позивач набув право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором та прохає суд стягнути зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 0068/980/1569902/20, у сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень, заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок, разом із судовими витратами по справі у сумі 2 422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 8 500 гривень. Ухвалою суду від 28 травня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 53), копія якої надіслана учасникам справи за вихідним № 13133/25-вих/2/204/3031/25 від 28 травня 2025 року (а. с. 54). Ухвалою суду від 02 липня 2025 року у справі здійснено перехід від спрощеного позовного провадження без виклику осіб до спрощеного позовного провадження з викликом осіб та призначено судове засідання на 11 годину 15 хвилин 18 серпня 2025 року (а. с. 77). 30 вересня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 122-124), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що з тексту позовної заяви вбачається, що позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між Банком та боржниками в розмірі Портфеля Заборгованості, зазначених у реєстрі Боржників, в тому числі і за Заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року, укладеним між ним та АТ «ОТП Банк». Водночас, відповідно до вимог абз. 23 п. 2.1 Договору факторингу, реєстр боржників погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних (ім`я, прізвище, по-батькові, ідентифікаційний номер) і розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у клієнта, разом з додатком у електронному вигляді бази даних. Вказує, що форма реєстру боржників наведена в Додатку № 1 до цього договору. Таким чином вважає, що даним договором затверджена форма реєстру боржників у відповідній формі (додатку № 1). Натомість, зазначає, що позивачем до позовної заяви не додано ані додатку № 1 до Договору факторингу, ані самого Реєстру боржників, що в свою чергу, виключає можливість встановити факт переходу права вимоги за Договором факторингу до позивача саме по заборгованості, яка виникла у нього перед АТ «ОТП Банк». Вказує, що єдиним документом, який надано позивачем на підтвердження нібито наявність у останнього права вимоги до нього, є виключно Витяг з додатку № 1 до Договору факторингу, складений в простій письмовій формі безпосередньо самим позивачем, який не може вважатись належним та допустим доказом з урахуванням приписів ст. ст. 77-78 ЦПК України. Тому вважає, що позивачем не було набуто у передбачений законом спосіб право вимоги за заборгованістю, яка виникла у нього перед АТ «ОТП Банк». Крім того, зазначає, що позивачем не надано доказів того, що він є фінансовою установою, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а відтак, вважає, що можна стверджувати про нікчемність договору факторингу, незважаючи на його нотаріальне посвідчення. З цих підстав прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Разом з цим, прохає суд поновити йому строк на надання цього відзиву, обґрунтовуючи тим, що ухвалу про відкриття провадження він отримав лише 13 вересня 2025 року. 08 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представниці позивача (а. с. 127-128 та на звороті), в якій вона зазначає, що таємниця фінансової послуги, згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», має бути захищеною від передавання третім особам та не підлягає розголошенню, крім випадків, передбачених законом та/ або за згодою відповідної фізичної чи юридичної особи, якої стосується така інформація. Тому, надати повний перелік осіб, які зазначені у Реєстрі боржників № 1 та Реєстрі боржників № 2 до договору факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року (окрім даних за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року) ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» не може, оскільки у Реєстрі боржників № 1 та Реєстрі боржників № 2 зазначені й інші особи щодо яких відступлено право вимоги, а це у свою чергу порушить їхні права відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Враховуючи те, що сторони у справі можуть ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, то інформація щодо відступлення боргу по іншим особам, зазначеним у Реєстрі боржників № 1 та Реєстрі боржників № 2 може бути використана ними у власних цілях, а відтак ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» надає в додатках Реєстрі боржників № 1, з прихованою інформацією про інших боржників. Крім того зазначає, що не заслуговують на увагу суду, доводи відповідача щодо того, що позивач не є фінансовою установою, оскільки ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» в додатках надає свідоцтво про реєстрацію фінансової установи (серія та номер ФК № В0000017) від 07 серпня 2020 року. З цих підстав, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, залучено АТ «ОТП Банк» (а. с. 137). Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 90), в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 147), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що 22 травня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ОТП Банк» укладено договір № 0068/980/1569902/20 (а. с. 14 та на звороті), за умовами якого банк встановлює на картку відповідачки кредитну лінію (від 1 000 до 500 000 гривень) в національній валюті на споживчі цілі, строком на 12 календарних місяців зі сплатою фіксованої процентної ставки 5 % в місяць, а в продовж пільгового періоду 0,01 % річних. В паспорті споживчого кредиту до цього договору, сторони узгодили основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші додаткову інформацію (а. с. 15 та на звороті). З розрахунку заборгованості (а. с. 16-29) вбачається що за договором № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість у сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень, заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок. 24 березня 2023 року між АТ «ОПТ Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» укладено договір факторингу № 24/03/23 (а. с. 7-11 та на звороті), за умовами якого клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржником, в розмірі портфеля заборгованості. Відповідно до вимог п. 6.2.3 право вимоги переходить до фактора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Як убачається з матеріалів справи, такий договір сторонами підписаний 24 березня 2023 року так само, як і реєстри боржників (а. с. 130-131). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальниці обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 1 ст. 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України). З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. 22 травня 2020 року відповідач уклав кредитний договір № 0068/980/1569902/20 з АТ «ОПТ Банк», право вимоги за яким перейшло позивачу. Позичальник умови договорів належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] , яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідач заявлені позивачем вимоги жодним чином не спростував. При цьому суд зазначає, що не приймає до уваги доводи відповідача, щодо відсутності в матеріалах справи доказів переходу права вимоги за його кредитним договором до позивача, оскільки вказане спростовується матеріалами справи. Так, зокрема, на підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року позивачем надано суду договір факторингу № 24/03/23 від 24 березня 2023 року (а. с. 7-11 та на звороті), реєстр боржників (130-131) й витяг до нього (а. с. 12), за яким АТ «ОТП Банк» відступило право грошової вимоги позивачу. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач, як новий кредитор за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року, набув право вимоги за ним до відповідача, натомість останній свої зобов`язання за ними не виконав, а тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 0068/980/1569902/20 від 22 травня 2020 року у сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 01/05-23 від 01 травня 2023 року (а. с. 65-66) надавало Адвокатське об`єднання «Юлії Чміль». На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Адвокатським об`єднанням «Юлії Чміль» надано Акт надання правничої допомоги № 0206-25 від 02 червня 2025 року (а. с. 69) на загальну суму 8 500 гривень. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами: № 0068/980/1569902/20від 22 травня 2020 року у сумі 39 994 гривні 78 копійок, яка складається із заборгованості за основним боргом у сумі 34 000 гривень та заборгованості за відсотками у сумі 5 994 гривні 78 копійок. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2 422 гривні 40 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved