Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

05.05.2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір`ю. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] , укладеному 27.06.2018 року у Центральному Відділі ДРАЦС м. Києва, номер актового запису - 1136. Від шлюбу народилися троє дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ( [INFO] ), які проживають разом зі нею та повністю перебувають на її утриманні. На даний час вона та відповідач проживають окремо, спільного сімейного життя і господарства не ведуть, шлюбні стосунки між ними фактично припинені, що може бути підтверджено самим Відповідачем. Наразі між ними відсутні взаємні почуття любові, поваги, довіри та підтримки, що є необхідними складовими подружнього життя. Крім того, протягом шлюбу Відповідач неодноразово вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо позивача, у тому числі під час її вагітності. 06.05.2025 року в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В. На підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особо щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи. 13.05.2025 року, згідно ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з виконавчого комітету Ковельської міської ради надійшла інформація про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись з позовом до Дніпровського районного суду міста Києва позивач обрала альтернативну підсудність відповідно до ч. 2 ст.28 ЦПК України, за правилами якої позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Вказувала, що спільні з відповідачем діти проживають разом із нею. З метою з`ясування обставин, на які посилається позивачка, з Єдиного державного демографічного реєстру судом отримана інформація про те, що зареєстрованим місцем проживання позивачки та її двох дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), є адреса: [ADDRESS] . Місце проживання малолітньої [PERSON] ( [INFO] ) не зареєстроване у встановленому законом порядку. Докази про проживання та перебування дитини [PERSON] на утриманні батька на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі - відсутні. 30 травня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позовну заяву [PERSON] до [PERSON] в частині вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю - повернуто позивачеві. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 25.09.2025 року (вх.№57078) через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Після подачі [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Києва позову про розірвання шлюбу (справа №755/7715/25) іншим судом - Судом у сімейних справах в ЕДМОНТОНІ (Великобританія) була розглянута справа № ED25F00184 про домашнє насильство. Зокрема, [PERSON] звернулася до судових органів Великої Британії, а саме: до Суду у сімейних справах в ЕДМОНТОНІ (Фор-стріт, Лондон, N18 2TN), із заявою про видачу заборонного судового наказу та наказу про захоплення житла з метою отримати захист від насильства з боку [PERSON] . 4 липня 2025 року заступник окружного судді Семюелс, який засідав у Сімейному суді в Едмонтоні, розглянув заяву [PERSON] . За результатами розгляду справи № ED25F00184 в порядку статті 42 Закону про сімейне право 1996 року був виданий Судовий наказ про заборону на переслідування / домагання (Non-Molestation Order). Нижче наводиться зміст зазначеного Судового наказу, де [PERSON] виступала заявником, а [PERSON] - відповідачем: СУД ПОСТАНОВИВ: 1. Вам заборонено робити будь-що з переліченого нижче, а також заборонено просити іншу особу робити будь-що з переліченого нижче від вашого імені. Ви не повинні: (a) Застосовувати або погрожувати застосуванням насильства щодо Заявника. (b) Загрожувати або залякувати заявника. 2. Цей наказ залишається в силі до 12 години дня (12:00) 4 січня 2026 року, якщо до цього часу він не буде змінений або скасований рішенням суду. 3. Відповідач та заявник повинні до 1 серпня 2025 року надіслати до суду проект вказівок щодо судового розгляду, узгоджений, якщо це можливо. Примітка для офіцера, який здійснює арешт Відповідно до статті 42A Закону про сімейне право 1996 року порушення наказу про заборону домагань є кримінальним злочином, що карається позбавленням волі на строк до п`яти років. Це є злочином, за який можна заарештувати, і для цього не потрібно отримувати ордер. «Особа, яка без поважної причини робить будь-що, що заборонено наказом про заборону домагань, є винною у вчиненні злочину». Закон про сімейне право 1996 року, стаття 42A(1) Відповідно до розділу 1 Визначення поняття «домашнє насильство» частини 1 Закону про домашнє насильство 2021 року (Domestic Abuse Act 2021) Великої Британії під домашнім насильством розуміється: (а) фізичне або сексуальне насильство; (б) насильницька або загрозлива поведінка; (с) контролююча або кооперативна поведінка; (г) економічне зловживання (див. підрозділ (4)); (е) психологічне, емоційне чи інше насильство; і не має значення, чи полягає ця поведінка в окремому інциденті, чи в окремій схемі поведінки. Таким чином Судом у сімейних справах в ЕДМОНТОНІ за фактами домашнього насильства з боку [PERSON] у відношенні [PERSON] був виданий судовий наказ про заборону на переслідування / домагання (Non-Molestation Order). 29.09.2025 року (58057/25-вх) через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про визначення підсудності, яке в судовому засіданні від 11.11.2025 року повернуто без розгляду за клопотанням представника позивача. Позивачка та її представник в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, позовну заяву про розірвання шлюб підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, вислухавши позивача та її представника, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, з 27 червня 2018 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1136, Від шлюбу народилися троє дітей: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), які проживають разом зі нею та повністю перебувають на її утриманні. На даний час вона та відповідач проживають окремо, спільного сімейного життя і господарства не ведуть, шлюбні стосунки між ними фактично припинені, що може бути підтверджено самим Відповідачем. Наразі між ними відсутні взаємні почуття любові, поваги, довіри та підтримки, що є необхідними складовими подружнього життя. Крім того, протягом шлюбу Відповідач неодноразово вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо позивача, у тому числі під час її вагітності. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання, а згідно з вимогами ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 Сімейного кодексу України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу із відповідачем, оскільки примирення подружжя є неможливим, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Суд також враховує, що Судом у сімейних справах в ЕДМОНТОНІ (Великобританія) була розглянута справа № ED25F00184 за позовом [PERSON] до [PERSON] про видачу заборонного судового наказу та наказу про захоплення житла. За результатами розгляду справи в порядку статті 42 Закону про сімейне право 1996 року був виданий Судовий наказ, яким [PERSON] заборонено застосовувати або погрожувати застосуванням насильства щодо заявниці та загрожувати або залякувати заявника, зі строком дії наказу до 12 години дня 4 січня 2026 року, якщо до цього часу він не буде змінений або скасований рішенням суду. Вказані докази, надані позивачкою у межах спору про розірвання шлюбу, виключають можливість застосування судом заходів щодо примирення подружжя у розумінні статті 111 Сімейного кодексу України. Згідно ч. 4 ст.260 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, подавши заяву про визнання позовних вимог, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їхнім інтересам, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, а тому подальше примирення між ними неможливе, разом з тим суд, не має права продовжувати примушувати жінку або чоловіка до підтримання, збереження, продовження або відновлення сімейних відносин, оскільки це порушуватиме права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягають задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до положень ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Положеннями частини першої статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що передбачено також частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позову до початку розгляду справу по суті, суд вважає, що позивачу [PERSON] із державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого нею судового збору в сумі 605,60 грн. Така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: approved