Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року вимоги позовної заяви роз`єднано в самостійні провадження. Свої вимоги мотивував тим, що 03 липня 2010 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу з відповідачем у них народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року шлюб між ними розірвано. З грудня 2023 року у них з відповідачем почали виникали сварки через те, що відповідач самоусунулась від виховання малолітнього сина, не бажає водити його на медогляди, у дитячий садок. Усі обов`язки щодо виховання та утримання сина покладені на нього. У липні та грудні 2024 року відповідач з донькою перебували на відпочинку разом з її коханцем. Зі слів відповідача вона планує з донькою виїхати на проживання за кордон. Враховуючи, що він самостійно буде виховувати сина, він бажає, щоб останній проживав з ним та залишався на його утриманні. Відповідач не буде заперечувати щодо визначення місця проживання сина з батьком. Просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання сина [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, вимоги позову визнає в повному обсязі (а.с. 144-145). У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву відповідача, з якого вбачається, що вона просить задовольнити позов [PERSON] . Зазначено, що спільне життя з позивачем у неї не склалось, на даний момент має стосунки з іншим чоловіком. Вона планує найближчим часом виїхати з донькою на проживання за кордон. Малолітнього сина залишає проживати з батьком. Позивачем матеріально забезпечений, а тому здатен утримувати себе та дитину (а.с. 81-83). Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 141). У матеріалах справи міститься заява представника третьої особи, з якої вбачається, що вона просить розглядати справу у її відсутність та при ухваленні рішення виходити з інтересів дитини. Зазначено, що 14 лютого 2025 року [PERSON] надала до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації заяву, де зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком. З огляду на наведене, у батьків дитини відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього. Таким чином, відсутні правові підстави для надання до суду висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору стосовно визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2022 року народження (а.с. 113). Заслухавши пояснення позивач та його представника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 03 липня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 22). Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 23, 24). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 45-51). З позову встановлено, що з грудня 2023 року у сторін почали виникали сварки через те, що відповідач самоусунулась від виховання малолітнього сина, не бажає водити його на медогляди, у дитячий садок. Усі обов`язки щодо виховання та утримання сина покладені на позивача. У липні та грудні 2024 року відповідач з донькою перебували на відпочинку разом з її коханцем. Зі слів відповідача вона планує з донькою виїхати на проживання за кордон. Враховуючи, що позивач самостійно буде виховувати сина, він бажає, щоб останній проживав з ним та залишався на його утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З відзиву на позовну заяву відповідача вбачається, що вона просить задовольнити позов [PERSON] , не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина з позивачем. Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації листом від 28 лютого 2025 року повідомила суд про те, що 14 лютого 2025 року [PERSON] надала до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації заяву, де зазначила, що не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з батьком. З огляду на наведене, у батьків дитини відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього. Таким чином, відсутні правові підстави для надання до суду висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору стосовно визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2022 року народження (а.с. 113). Сторонами також не заперечується факт відсутності між батьками дитини спору про місце проживання малолітнього [PERSON] , 2022 року народження. Таким чином, сторони визначили місце проживання дитини з батьком за взаємною згодою. Відповідно до абзацу 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У частинах 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права, заява відповідача, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Вбачається, що у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Факт визнання відповідачем заявлених позовних вимог свідчить про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання спільної дитини, а також про те, що з боку позивача жодних прав відповідача порушено не було та не може бути підставою для задоволення позову про визначення місця проживання дитини. Крім того, позивачем на підтвердження факту проживання разом з малолітнім сином надані наступні докази. У матеріалах справи містяться копії паспортів сторін та довідок щодо присвоєння їм реєстраційних номерів облікової картки платника податків, довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] , копія свідоцтва про шлюб, копії свідоцтв про народження дітей, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, копія наказу про призначення [PERSON] на посаду, довідка про доходи [PERSON] . Зазначені документи не підтверджують факт проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заявлених вимог, а саме не надано будь-яких документів, що підтверджують факт проживання сина з позивачем, самостійного його виховання, утримання та здійснення догляду за дитиною позивачем. За таких обставин, враховуючи відсутність між сторонами спору про місце проживання малолітнього сина, а також відсутність будь-яких доказів на підтвердження заявлених вимог, вбачається, що підстав для вирішення питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2022 року народження, з батьком немає. З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed