Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

09 жовтня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (далі - Квартира-1). В обґрунтування позову зазначено, що Квартира-1 є комунальною власністю, а він є відповідальним квартиронаймачем, на ім`я якого відкриті особові рахунки. У вказаному помешканні окрім позивача зареєстрована його сестра по батьку [PERSON] . На весні 2014 року відповідач забрала з квартири свої речі та виїхала за межі території України. В зв`язку з не проживанням [PERSON] в Квартирі-1 позивач просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 18 листопада 2024 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз`яснено учасникам, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачам роз`яснено право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 18 листопада 2024 року разом із позовною заявою та додатками до неї було надіслано відповідачу рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на її адресу зареєстрованого місця проживання, який повернутий до суду з відміткою АТ «Укрпошти» - «за закінченням терміну зберігання». (а.с.18) Станом на 11 листопада 2025 року відзиви на позов та заперечення від відповідачів до суду не надійшли. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із довідки, виданої ФОП « [PERSON] » 07 жовтня 2024 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: наймач - [PERSON] , [INFO] , сестра - [PERSON] , [INFO] . Батько - [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстрації 29 березня 2023 року (примітка - помер). (а.с.7) Із акта від 07 жовтня 2024 року вбачається, що сусіди позивача: [PERSON] , [PERSON] , своїми підписами підтверджують факт не проживання в Квартирі-1 відповідача [PERSON] з 12 грудня 2014 року. (а.с.8) Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибула на інше постійне місце проживання до Польщі, тому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Разом з цим, позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має інше постійне місце проживання, втратила інтерес до квартири, в якій зареєстрована, та не збирається повертатися до неї. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ (далі - Закон №2402-ІІІ), діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із довідкою про склад сім`ї виданої ФОП [PERSON] 07 жовтня 2024 року [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 21 січня 2021 року, тобто за життя батька сторін [PERSON] . Підстава реєстрації, на той час малолітньої, [PERSON] у судовому порядку не оспорюється, а тому суд вважає що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Оскільки неповнолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у житловому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). З огляду на зазначене, суд вважає, що немає підстав обґрунтовано стверджувати, що право неповнолітньої дитини на житло, закріплене в Законі №2402-ІІІ і Декларації прав дитини, буде дотримано при позбавленні її права користування житловим приміщанням, в якому вона зареєстрована. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на прийняте рішення суд вважає правомірним судові витрати залишити за позивачем відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed