Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана адвокатом Хижняк Анастасією Володимирівною, до [PERSON] , третя особа Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить: позбавити [PERSON] ,[INFO] , батьківських прав відносно її неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували. Знародженням дитини сторони проживати разом, вели спільний побут та господарство. Після народження сина, [PERSON] систематично почала вживати наркотичні засоби та психотропні речовини, зловживати алкогольними напоями, перестала турбуватись про добробут дитини, займатись його вихованням та розвитком. Відповідачка почала вести антисімейний, асоціальний спосіб життя, повністю припинила піклуватися про дитину. Одного дня [PERSON] пішла з дому, залишивши сина із батьком. З 2021 року малолітній [PERSON] проживає разом із [PERSON] . З того часу мама дитини ні разу не цікавилась його життям, не приходила до нього, не телефонувала йому, жодного разу не привітала з днем народження, не шукала можливостей для зустрічей, не з`являлась до школи, не переймалась його здоров`ям і навчанням, не зверталась до органів державної влади з питанням щодо захисту її материнських прав, матеріальної допомоги на утримання сина не надавала, не цікавилась його розвитком, вподобаннями, заняттями, досягненнями, що викликало у дитини душевні страждання. [PERSON] продовжує вести суспільно небезпечне життя, здійснювати злочинну діяльність, неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності. На теперішній час у Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №12020160000000889 від 30.07.2020, №120222160000000306 від 05.05.2022 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України, а саме незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, вчинений повторно. Обвинуваченій обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Під слідством за вчинення тяжких злочинів [PERSON] перебуває більше двох років. За час перебування у СІЗО вона жодного разу не виявила бажання поспілкуватися з сином. Антисоціальна системна поведінка, самоусунення від виховання та утримання дитини свідчить про ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків відносного сина, [PERSON] , що є неприпустимим з огляду на забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Також зазначила, що позивач є благонадійним, має відмінний авторитет серед своїх знайомих, друзів та колег, не зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, веде здоровий спосіб життя, доброякісно виконує батьківські обов`язки по вихованню дитини. Ним створені усі умови для повноцінного та гармонійного розвитку, проживання, виховання дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що відповідає принципам найкращих інтересів дитини. Крім того, позивач дбає про розвиток малолітнього, займається його вихованням, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи, підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, цікавиться успіхами сина, результатами його навчання та дбає, щоб у нього було все необхідне шкільне приладдя, займається питанням здоров`я сина. Позивач повністю самостійно утримує сина, забезпечує йому якнайкращі умови життя. Малолітній [PERSON] має дуже велику прихильність до батька. Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] . Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 60). Ухвалою суду від 28 січня 2025 року закрито підготовче засідання по цивільній справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 78). Ухвалою суду від 21 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Хижняк А.В.и про заслуховування думки дитини [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні (а.с. 88 - 89). У судових засіданнях позивач та його представник - адвокат Хижняк А.В., позов підтримали та просили його задовольнити. Представник третьої особи Гаврилюк А.А. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, в останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлений належним чином. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не подала. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача - адвоката Хижняк А.В., представника третьої особи Відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Гаврилюка А.А., заслухавши думку дитини [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлено, що [INFO] народився [PERSON] батьками якого є: [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , виданим 13.10.2020 Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.24). Відповідно до характеристики Одеського ліцею № 1 від 29.07.2024 № 62 [PERSON] , [INFO] навчається у 5-Б класі Одеського ліцею № 1. Батько [PERSON] активно приймає участь у навчанні дитини. Мати [PERSON] не приймає участі у навчанні та вихованні дитини (а.с. 34). [PERSON] , [INFO] є боржником у виконавчих провадженнях, категорія стягнення: стягнення коштів на користь держави; інші стягнення на користь державного бюджету (санкції, платежі, штрафи); стягнення у справах про адміністративні правопорушення (крім безпеки дорожнього руху), що підтверджується Інформацією з Єдиного реєстру боржників від 28.08.2024 (а.с. 53 54). Згідно декларації № 0001-1АН4-ТМ00 від 29.03.2019 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, лікар [PERSON] , пацієнт [PERSON] , [INFO] у графі: «Довірена особа пацієнта…» зазначено [PERSON] (а.с. 64). До суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-13/643/11вих від 03.01.2025 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.71- 75). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України). Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ураховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, суди можуть йти на такі крайні заходи лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, і застосування такого крайнього заходу необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, який застосовується з метою захисту прав дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. В даній конкретній справі суд вважає відповідний висновок від 03.01.2025 необґрунтованим, адже він не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, на підставі яких орган опіки та піклування зробив такий висновок (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має постійний характер, не проявлення інтересу до дитини, реальну загрозу для дитини). Висновок не містить мотивів, з яких орган опіки та піклування прийшов до висновку, що вказана дія буде відповідати інтересам дитини. З висновку органу опіки та піклування від 03.01.2025 слідує, що відповідно до заяви [PERSON] від 21.11.2024 остання заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина. На виконання ухвали суду, представником органу опіки і піклування під час розгляду справи було надано належним чином засвідчену копію такої заяви, зі змісту якої установлено, що [PERSON] на адресу ГоловиПриморської районної адміністрації Одеської міської ради надала заяву у якій вказала, що категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Зазначила, що хоча вона наразі перебуває в «ОСІ» проте не є засудженою, оскільки її вина не доведена, вона знаходиться під слідством. Повідомила, що за вказаних обставин не має можливості підтримувати зв`язок з дитиною. Останні два роки дитина проживала за кордоном з бабусею, у неї та батька дитини була усна домовленість, що до закінчення бойових дій дитина буде перебувати за кордоном з ціллю його власної безпеки. Її чоловік порушив угоду та завіз дитину на територію України, тим самим створивши загрозу для життя дитини. Зазначила, що підстав для позбавлення її батьківських прав немає, але це дозволить батьку дитини уникнути мобілізації та мобілізаційної підготовки, а також виїхати без перешкод за кордон. (а.с. 106 - 107). Разом з тим, викладені у заяві [PERSON] від 21.11.2024 обставини залишились поза увагою органу опіки та піклування при наданні висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав. Отже, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до неї такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Матеріали справи також свідчать, що відповідно до ухвал Київського районного суду м.Одеси від 03.07.2024 та від 07.08.2024 у справі № 947/10275/22 продовжувалися строки тримання під вартою обвинуваченій у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України [PERSON] , [INFO] на строк 60 діб. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.04.2025 продовжувався строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло за адресою: [ADDRESS] , у нічний час з 22:00 по 06:00 строком на 60 діб (а.с. 49 52,103 104). Суд зазначає, що на теперішній час відсутній вирок суду, який набрав законної сили, про визнання відповідачки винуватою у вчиненні будь-якого злочину, в тому числі і з приводу наркотичних засобів. Будь-яких належних доказів на підтвердження наявності у відповідачки хронічної наркоманії стороною позивача суду не надано, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачка є хронічним наркоманом чи становить будь-яку загрозу своїй дитині. Той факт, що відносно відповідачки обрано запобіжний захід не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України). Крім того кримінальне провадження було порушено за вчинення кримінального правопорушення, не пов`язаного із порушенням прав самої дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Факт наявності заперечень відповідачки проти позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до своєї дитини. Надані позивачем докази, а саме: характеристика Одеського ліцею № 1 від 29.07.2024 № 62 на [PERSON] , [INFO] , який навчається у 5-Б класі Одеського ліцею № 1; Інформація з Єдиного реєстру боржників від 28.08.2024, декларація № 0001-1АН4-ТМ00 від 29.03.2019 про вибір лікаря, суд вважає не достатніми та не переконливими для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно [PERSON] , оскільки такі не містять жодних відомостей, які б підтверджували винну поведінку та свідоме нехтування відповідачкою [PERSON] батьківськими правами та обов`язками стосовно своєї малолітньої дитини. Щодо письмових пояснень на ім`я адвоката Хижняк В. від імені [PERSON] від 27.08.2027, [PERSON] від 24.08.2023, [PERSON] від 27.08.2024, [PERSON] від 27.08.2024, [PERSON] від 27.08.2024, [PERSON] від 31.07, [PERSON] від 31.07.2024, то вони не є належними доказами з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків. Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Суд досліджує докази безпосередньо. Разом з тим такого порядку надання показань свідків як письмові показання цивільним процесуальним законодавством України не передбачено. Надання до суду письмових показань свідків не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц. Крім того, судом на виконання вимог статті 171 СК України, заслухано думку дитини [PERSON] , [INFO] , який зокрема пояснив, що маму бачив, коли йому було сім років у першому класі. Напевно йому було б краще, якщо його мати позбавили б батьківських прав відносно нього. Вважає відповідачку поганою мамою. Суд зазначає, що при врахуванні думки дитини необхідно розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій; певні обставини можуть спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку. У даній справі, суд враховує особисті взаємовідносини сторін, вік дитини та фактичний вплив батька, оскільки дитина тривалий час проживала без відповідачки. Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 9 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17). Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі "K.B. та інші проти Хорватії" (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143). Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 9 травня 2006 року у справі "C. Проти Фінляндії" (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 6 липня 2010 року у справі "Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії" (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136). Відтак, думку дитини у даній справі суд оцінює критично. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав матері відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. На думку суду, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього сина. Враховуючи те, що вимога про стягнення аліментів, з урахуванням положень ч.3 ст. 166 СК України є безпосередньо похідною від позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є не доведеним та не підлягає задоволенню. За приписами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed