Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

27 травня 2025 року ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» звернулося до Здолбунівського районного суду Рівненської області із позовом до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 27164-09/2024 у сумі 12320 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3760 гривень, заборгованості по штрафам у розмірі 4560 гривень (а. с. 1-3 та на звороті). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 21 вересня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] укладено кредитний договір №27164-09/2024, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачці фінансовий кредит в розмірі 4000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язується повернути кредит на сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим Договором. Договір підписаний електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. 23 грудня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та позивачем укладено договір факторингу № 23122024 у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» набуло права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором №27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість відповідачкою у встановлений строк погашена не була, у зв`язку із чим позивач прохає стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 27164-09/2024 у сумі 12320 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень, заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень, заборгованості по штрафам у розмірі 4560 гривень, разом з судовими витратами. 25 липня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області справу було передано за підсудністю до Чечелівського районного суду міста Дніпра, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2025 року була передана у моє провадження. Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 100), копія якої надіслана учасникам справи 22 серпня 2025 року за вихідним № 20154/25-вих/2/204/4183/25 (а. с. 101). 25 вересня 2025 року на адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», яким на адресу відповідачки направлялася копія ухвали суду від 22 серпня 2025 року, що в свою чергу є належним повідомленням. Станом на дату розгляду справи відповідачкою відзив на позовну заяву до суду не подано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 21 вересня 2024 року [PERSON] було підписано Заявку-анкету клієнта на отримання фінансового кредиту у ТОВ «Стар Файненс Груп» (а. с. 17-19), в якій відповідачка вказала особисту інформацію, а також підписуючи яку підтвердила, що ознайомлена з Правилами надання коштів у позику, в том числі на умовах фінансового кредиту та надала згоду на накладення електронного підпису або електронного цифрового підпису, або електронного підпису одноразовим ідентифікатором, або аналога власноручного підпису та печатки, зразок якого розміщений в Договорі про спосіб підписання на сайті Товариства. 21 вересня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту № 27164-09/2024 (а. с. 24-35), відповідно до умов якого товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 4000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. Строк кредиту - 120 днів. Дата погашення кредиту - 18 січня 2025 року. Денна процентна ставка - 0.88% та застосовується в межах строку кредитування. Відповідно до умов п. 1.6. вказаного договору, кредит надається клієнту у безготівковій форму у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки №4441-11хх-хххх-6843. Сторонами було підписано Графік платежів, яким погоджено детальні дати повернення кредиту та сплати процентів, реальної річної процентної ставки та визначення загальної вартості кредиту (а. с. 36). 21 вересня 2024 року відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту від ТОВ «Стар Файненс Груп» (а. с. 20-23) . 21 вересня 2024 року ТОВ «Стар Файненс Груп» направило відповідачці на її номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор W2576 (який останньою був зазначений у Завці-анкеті клієнта) (а. с. 45 на звороті). ТОВ «Стар Файненс Груп» зобов`язання за кредитним договором № 27164-09/2024 виконало в повному обсязі, шляхом переказу 21 вересня 2024 року на рахунок відповідачки грошових кошти в сумі 4000 гривень, що підтверджується довідкою ТОВ «УПР» № 3426_250416092138 від 16 квітня 2025 року (а. с. 47). 23 грудня 2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 23122024 (а. с. 48-56,58), відповідно до умов якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна договору) за плату, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Відповідно до вимог п. 1.4 вищевказаного Договору, Права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Згідно із п. 6.2.2. даного Договору, для підтвердження дійсності прав вимоги, що відступаються, клієнт надає фактору документацію в порядку, передбаченому цим договором. Факт здійснення між сторонами приймання-передачі документації підтверджується відповідним Актом приймання-передачі, підписаним особами, що мають повноваження на здійснення цих дій від кожної зі сторін (п. 8.2.1. Договору факторингу). Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін (п. 13.1. Договору факторингу). Як убачається з матеріалів справи, Акт приймання-передачі письмового та електронного реєстру боржників від 23 грудня 2024 року до Договору факторингу № 23122024, підписаний сторонами 23 грудня 2024 року (а. с. 59). Згідно із Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 23122024 від 23 грудня 2024 року (а. с. 57) позивач набув право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року у сумі 12320 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень, заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень, заборгованості по штрафам у розмірі 4560 гривень. Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості за кредитним договором № 27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року ТОВ «Стар Файненс Груп», за період з 21 вересня 2024 року по 23 грудня 2024 року, за відповідачкою перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 12320 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень, заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень, заборгованості по штрафам у розмірі 4560 гривень (а. с. 42-43). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як убачається зі змісту кредитного договору №27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, відсотками за користування кредитними коштами. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Як убачається із позовної заяви, позивач прохає стягнути заборгованість з відповідачки, право вимоги за якою була відступлена йому первісним кредитором у сумі 12320 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень, заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень, заборгованості по штрафам у розмірі 4560 гривень. Так, пунктом 18 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, нараховані первісним кредитором у період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні, а саме у період з 21 жовтня 2024 року по 23 грудня 2024 року, штрафних санкцій (неустойки) за прострочення виконання зобов`язання з відповідачки за кредитним договором є неправомірним та підлягають списанню кредитодавцем. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року позивачем надано суду договір факторингу № 23122024 від 23 грудня 2024 року, що був укладений між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ КАПІТАЛ» (а. с. 48-56,58), Акт приймання-передачі реєстру боржників підписаний сторонами 23 грудня 2024 року (а. с. 59) та Витягу з реєстру боржників від 23 грудня 2024 року до договору факторингу № 23122024 від 23 грудня 2024 року (а. с. 57). Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, правову допомогу ТОВ «ФК «Кредит Капітал» у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 0103 від 01 березня 2024 року надавало адвокатське об`єднання «Апологет» в особі адвоката, керуючого партнера Усенка Михайла Ігоровича (а. с. 65) (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2093 від 29 вересня 2012 року (а. с. 72)) та на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ВС № 1266140 від 01 березня 2024 року (а. с. 74). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження наданих послуг адвокатом надано Замовлення до Договору про надання правової допомоги № 0103 від 01 березня 2024 року (а. с. 67), відповідно до якого адвокат зобов`язуєтеся надати послуги з комплексного супроводу судової справи зі стягнення заборгованості за Кредитним договором № 27164-09/2024 боржниці [PERSON] , вартість за яку визначено в розмірі 7000 гривень. Також, надано Детальний опис наданих послуг від 09 травня 2025 року, відповідно до якого у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором № 27164-09/2024 боржниці [PERSON] , адвокатом надано вид та кількість витраченого часу: усна консультація клієнта - 30 хвилин; ознайомлення з матеріалами кредитної справи - 2 години; погодження правової позиції клієнта у справі - 30 хвилин; складання позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта та її подання до суду - 3 години 30 хвилин (а. с. 69). Крім того, позивачем надано рахунок на оплату від 25 квітня 2025 року на суму 7000 гривень (а. с. 70). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути спів розмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих юридичних послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ТОВ «Стар Файненс Груп» із [PERSON] було укладено кредитний договір, право вимоги за якими перейшло позивачу. Позичальник умови договору належним чином не виконує, тому позивач має право вимагати стягнення заборгованості із [PERSON] яке він реалізував, звернувшись до суду, натомість відповідачка заявлені позивачем вимоги не спростувала. З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 27164-09/2024 від 21 вересня 2024 у сумі 7760 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень та заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 27164-09/2024 від 21 вересня 2024 року у сумі 7760 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4000 гривень та заборгованості по відсоткам у розмірі 3760 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 62,99 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку 7760*100/12320, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1525 гривень 87 копійок, виходячи із розрахунку 2422,40*62,99/100. На підставі викладеного,

Outcome: partial