Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом. Позов обґрунтувала тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] , [INFO] , що стверджується відповідним свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] . Указувала, що за життя її мати заповітного розпорядження не залишила, що підтверджується змістом постанови нотаріуса від 09.09.2025. Батько позивачки - [PERSON] , 1939 р. н., помер ще [INFO] , що також стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Зазначала, що вона спадщину до майна померлої матері прийняла шляхом постійного спільного проживання з нею на момент її смерті. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття у встановлений законом строк не звертався, про що свідчить зміст постанови нотаріуса від 09.09.2025. До спадкового майна померлої [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці орієнтовною площею 0,65 га, яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, однак не передана у приватну власність. Указувала і на те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за життя [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Власниками спадкового житлового будинку були в рівних частках [PERSON] та [PERSON] , тобто по частини за кожним, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Міжгірською селищною радою 15.06.1956 за № 138, що вбачається із відповіді на запит адвоката від 30.01.2025. Водночас оригінал цього свідоцтва про право власності утрачено. Указувала, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , доводилися їй дідом та бабою по батьківській лінії. Тобто, батьками померлому її батьку [PERSON] , 1939 р. н., який помер [INFO] . Зауважувала, що померлий [INFO] [PERSON] , 1907 року народження, на день своєї смерті був постійним мешканцем [ADDRESS] , і на момент його смерті разом із ним проживали: дружина [PERSON] , 1909 р. н., син [PERSON] , 1939 р. н.; невістка [PERSON] , 1947 р. н., онука [PERSON] , 1971 р. н., що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 27.02.2025 за № 16-08/198. Померла [INFO] [PERSON] , 1909 року народження, на день своєї смерті була постійною мешканкою [ADDRESS] , і на момент її смерті разом із нею проживали: син [PERSON] , 1939 р. н., невістка [PERSON] , 1947 р. н., онука [PERSON] , 1971 р. н., чоловік онуки [PERSON] , 1964 р. н., що стверджується довідкою, виданою виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області 27.02.2025 року за № 16-08/199. Отже, єдиним спадкоємцем першої черги за законом до майна померлих [PERSON] і [PERSON] був їх син [PERSON] . Як наслідок, її мати [PERSON] уважається єдиною спадкоємицею за законом до майна померлого свого чоловіка [PERSON] , однак за життя вона право власності на житловий будинок у порядку спадкування не оформила. А після смерті матері вона прийняла спадщину до її майна як спадкоємець першої черги за законом. Проте незважаючи на той факт, що спадкове майно не є спірним, інших спадкоємців, окрім неї, немає, приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєв Ю. М. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої матері [PERSON] на вказане вище спадкове нерухоме майно через відсутність правоустановчих документів на житловий будинок [ADDRESS] , та через те, що відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього житлового будинку. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом до майна померлої [INFO] матері [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.40, 41). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представниця- адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення підготовчого засідання були належним чином повідомлені. Водночас представниця позивачки [PERSON] адвокатка Гренджа В.Ю. подала до суду 13.11.2025 заяву, в якій вона просила розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.49). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Бонкало В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце його проведення була належним чином повідомлена, проте подала до суду 04.11.2025 заяву, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада позовні вимоги [PERSON] визнає повністю і не заперечує щодо їх задоволення, а також просила суд розглянути дану справу за відсутності представника цієї селищної ради за наявними у справі матеріалами (а.с.45, 46). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено,\~що [INFO] померла [PERSON] /мати позивачки/, що стверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Міжгірського районного управління юстиції у Закарпатській області від 24.06.2014 за актовим записом № 58 (а.с.8). [PERSON] /батько позивачки/ помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Міжгірського районного управління юстиції у Закарпатській області від 12.11.2007, актовий запис про смерть № 139 (а.с.9). [PERSON] /баба позивачки/ померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.02.2025, актовий запис про смерть № 25(а.с.10). [PERSON] /дідо позивачки/ помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.02.2025, актовий запис про смерть № 6 (а.с.11). Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.01.1965, між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, унаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с.12). Як видно зі свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 04.03.1971, то її батьком був [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] (а.с.13). Як убачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 17.09.1988, між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, унаслідок чого дружина змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] » (а.с.14). Як видно з витягу зі Спадкового реєстру за № 80083234, виданого 13.02.2025 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо реєстрації спадкової справи після смерті [PERSON] від 13.02.2025 за номером у спадковому реєстрі 73645710 (а.с.15). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. за вих. № 215/02-31 від 09.09.2025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на спадкове майно - буд. [ADDRESS] та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього житлового будинку (а.с.16). Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 81153749, виданої 13.05.2025 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі інформація щодо наявності заповіту, складеного [PERSON] є відсутня (а.с.17). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13.05.2025 за № 81154005 приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М., то інформація щодо заведення спадкової справи та про видачу свідоцтва про право на спадщину за спадкодавцем [PERSON] відсутня (а.с.18). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13.05.2025 за № 81154033 приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М., інформація щодо заведення спадкової справи та про видачу свідоцтва про право на спадщину за спадкодавицею [PERSON] є відсутня (а.с.20). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 13.05.2025 за № 81154206 приватного нотаріуса Дунаєвим Ю. М., то є інформація про видачу свідоцтва про право на спадщину за спадкодавцем [PERSON] , номер у реєстрі нотаріальних дій 1537 від 05.07.2008 (а.с.22). Зі свідоцтва про право на спадщину вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] , а саме щодо спадкового майна, яке складається із грошового вкладу, який розміщений на компенсаційному рахунку №91551181 у відділенні № 7269 Держощадбанку України, вартість якого становить 755,10 грн.(а.с.23) Із довідки, виданої\~виконкомом Міжгірської\~селищної ради\~від 19.08.2024 за №16-08/999\~вбачається,\~що [PERSON] , який помер [INFO] , був постійним мешканцем будинку [ADDRESS] і на момент його смерті разом із ним проживали: дружина [PERSON] , 1947 р. н.,; дочка [PERSON] , 1971 р. н.,; онука [PERSON] , 1989 р. н., ніхто інший не проживав (а.с.24). Із довідки, виданої\~виконкомом Міжгірської\~селищної ради\~від 27.02.2025 за №16-08/199\~вбачається,\~що [PERSON] , яка померла [INFO] , була постійною мешканкою будинку [ADDRESS] і на момент її смерті разом із нею проживали: її син [PERSON] , 1939 р. н., який помер [INFO] ; її невістка [PERSON] , 1947 р. н., яка померла [INFO] ; її онука [PERSON] , 1971 р. н.; чоловік померлої онуки [PERSON] , 1964 р. н., який помер [INFO] . Ніхто інший не проживав (а.с.25). Із довідки, виданої\~виконкомом Міжгірської\~селищної ради\~від 27.02.2025 за №16-08/198\~вбачається,\~що [PERSON] , який помер [INFO] , був постійним мешканцем будинку [ADDRESS] і на момент його смерті разом із ним проживали: дружина [PERSON] ,1909 р. н.; син [PERSON] , 1939 р. н.; невістка [PERSON] , 1947 р. н.,; онука [PERSON] , 1971 р. н., ніхто інший не проживав (а.с.26). Із довідки, виданої\~виконкомом Міжгірської\~селищної ради\~від 19.08.2024 за №16-08/998\~вбачається,\~що [PERSON] , яка померла [INFO] , була постійною мешканкою будинку [ADDRESS] і на момент її смерті разом із нею проживали: її дочка [PERSON] , 1971 р. н.; онука [PERSON] , 1989 р. н., правнук [PERSON] , 2014 р. н., ніхто інший не проживав (а.с.27). Із відповіді\~Міжгірської селищної\~ради від\~30.01.2025\~за №\~б/н\~слідує,\~що станом\~на 31.12.2012\~право власності\~на житловий\~будинок [ADDRESS] \~зареєстровано за\~ [PERSON] та\~ [PERSON] по\~1/2\~за кожним,\~на підставі\~свідоцтва на\~право власності,\~виданого Міжгірською\~селищною радою\~15.06.1956\~за №\~138,\~згідно з\~рішенням виконкому\~Міжгірської селищної\~ради депутатів\~трудящих від\~29.04.1956\~за №\~6,\~про що\~20.06.1956\~було зроблено\~відповідний запис\~у реєстрову\~книгу №\~1\~за реєстровим\~№ 155 (а.с.28). Відповідно до технічного паспорту від 01.11.2024 на будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок має загальну площу 52,19 кв. м (а.с.29-34). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved