Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У серпні 2025 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості,про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідачів - 15895,66 грн основного боргу, 1339,93 грн 3 % річних, 5060,16 грн інфляційного збільшення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2024 р. у справі №761/43813/21 визнано за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Відповідач, як спадкоємець, є споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вони виконують функції із утримання будинку, надання житлово-комунальних послуг, але відповідач в добровільному порядку заборгованість не погасила, яка станом на 01.07.2025 р. складає 22295,75 грн, з яких: 15895,66 грн основного боргу, 1339,93 грн 3 % річних, 5060,16 грн інфляційного збільшення боргу. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо задоволення позову, звертає увагу, що на час виникнення заборгованості власником квартири була [PERSON] за договором довічного утримання від 13.04.2006 р. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , а після їх смерті [INFO] право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . В подальшому, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2024 р. у справі №761/43813/21 договір довічного утримання було розірвано, а за [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом, визнано право власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Вважає, що борг виник у попереднього власника та не переходить автоматично до нового власника житла. Крім цього, заборгованість нарахована поза межами строку позовної давності. Ухвалою судді від 12.08.2025 р. відкрито провадження у справі призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Представники відповідача заперечили щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення присутніх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва" відповідно до рішень Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 "Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади м.Києва" та від 09.10.2014 року №270/270 перейменоване з КП "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м.Києві ради від 19.02.2007 року № 187. Пункт 2.2. Статуту визначає предмет діяльності підприємства, серед якого є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м.Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового і нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м.Києва, на договірних засадах у встановленому законом порядку. Відповідно ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцем послуг є Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Згідно ст. ст. 64, 66, 67 Житлового кодексу Української РСР, сплачується плата за користування жилим приміщенням, сплачується плата за утримання будинку та прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Члени сім`ї наймача , які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки , що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуг (постанова Верховного Суду від 18.03.2019 р. у справі №210/5796/16-ц) Таким чином, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ч.4 ЦПК України). Судом встановлено, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2024 р. у справі №761/43813/21 розірвано договір довічного утримання від 13 квітня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9-1682 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., укладений між [PERSON] , [PERSON] , які були чоловіком та дружиною між собою та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Вказаним рішенням встановлені наступні обставини: Квартира номером [ADDRESS] належала померлому [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1999 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 11 лютого 1999 року № 20663, зареєстрованого в Київському міському бюро технічного інвентаризації 18 лютого 1999 року і записаного у реєстрову книгу за № 106. 13 квітня 2006 року між [PERSON] , [PERSON] , які були чоловіком та дружиною між собою, та громадянкою Російської Федерації - [PERSON] (відповідачка) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Рябикіною А.А., зареєстрований в реєстрі за № 9-1682. 13.08.2019 [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Столярчук І.В., зареєстровано в реєстрі за № 221, згідно якого квартиру під номером [ADDRESS] [PERSON] заповів [PERSON] . Після смерті [PERSON] , відповідачка - [PERSON] , звернулась до Першої київської державної нотаріальної контори для отримання дублікату Договору довічного утримання (догляду) від 13.04.2006 та 19.12.2019 на підставі вказаного дублікату договору довічного утримання приватний нотаріус КМНО Рябикіна Алла Анатоліївна зареєструвала право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . [PERSON] взяті на себе за договором зобов`язання не виконувала, зокрема матеріально не забезпечувала та не здійснювала догляд за [PERSON] та [PERSON] , будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, що стало підставою для розірвання договору довічного утримання. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, було визнано за нею права власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за адресою: [ADDRESS] обліковується з 01.12.2019 р. по 01.06.2025 р. При цьому, основний борг за період з 01.12.2019 р. по 01.06.2025 р. (включно) становить 15895,66 грн, 3 % річних в розмірі 1339,93 грн, інфляційне збільшення боргу - 5060,16 грн (які нараховані за період грудня 2019 по січень 2022 та з травня 2022 по червень 2025), а всього 22295,75 грн. Заперечуючи проти заявлених вимог з 2019 року, відповідачка вказує, що вона не була власником квартири на час виникнення заборгованості. Правовідносини щодо права власності і переходу права власності в порядку спадкування регулюються нормами ЦК України Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 1282 ЦК України визначений порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців. Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Згідно із ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. В порядку ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). У Постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц Верховним Судом вказано на те, що прийнявши спадщину відповідач набув право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того чи отримав відповідач свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, що належить йому. З огляду на те, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.05.2024 р. у справі №761/43813/21 за відповідачем визнано за [PERSON] право власності на квартиру за [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, до неї як до спадкоємиці перейшли всі права та обов`язки спадкодавця. Відповідачем належними та допустимим доказами не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості за надані та спожиті послуги з утримання будинків і прибудинкових території. Вказаний розрахунок детально відображає нарахування, оплати, споживання, тому є належним та допустимим доказом та встановлює надання та споживання таких послуг. До матеріалів справи не надано доказів того, що відповідач зверталась до позивача про перерахунок заборгованості у зв`язку з недотриманням вимог закону. Доказів того, що відповідач або будь-яка інша особа від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялась, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачем не надано. Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач є споживачем послуг, яка не виконала належним чином свої зобов`язання, як спадкоємець за заповітом. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача. Відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.ч.1 та 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 дію карантину з 01.07.2023 було скасовано. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Вказаний закон набув чинності 02 квітня 2020 року. Таким чином, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину - з 02 квітня 2020 року у межах позовної давності знаходиться період з 02 квітня 2017 року, отже позивачем не пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з 02 квітня 2017 року. Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану. З огляду на викладене, позовна давність для пред`явлення позовних вимог у цій справі про стягнення заборгованості за спожиті послуги станом на день звернення до суду не спливла, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину, який був введений з 20 березня 2020 року та продовжувався до 30 червня 2023 року. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності, продовжується на строк дії воєнного стану в Україні. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиті послуги, починаючи з 01.12.2019 р., а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» з [PERSON] 15895,66 грн основного боргу, 1339,93 грн 3 % річних, 5060,16 грн інфляційного збільшення боргу, а всього 22295,75 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва» з [PERSON] 2422,40 грн судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved