Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Представник позивачки звернувся з позовом до суду та просить заповіт [PERSON] від 29 січня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Сосницького районного нотаріального округу Куць М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 77, тлумачити таким чином, що заповідаючи земельні ділянки площею 1,0502 га, кадастровий номер 7424980500:06:001:1808, площею 0,19 га, які знаходяться за адресою: Авдіївська сільська рада Сосницького району Чернігівської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, [PERSON] зробила розпорядження, згідно якого заповідала [PERSON] , [INFO] , земельні ділянки: площею 1,0502 га, кадастровий номер 7424980500:06:001:1808, площею 0,1932 га, кадастровий номер 7424980500:04:001:0724 які знаходяться за адресою: Авдіївська сільська рада Сосницького району Чернігівської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя набула право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Авдіївської сільської ради Новгород- Сіверського (раніше Сосницького) району Чернігівської області площею 1,0502 га з кадастровим номером 7424980500:06:001:1808 та площею 0,1932 га з кадастровим номером 7424980500:04:001:0724. 29.01.2021 [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповіла позивачці вищевказані земельні ділянки. Але у заповіті його воля викладена у спосіб, який фактично унеможливлює оформлення спадщини відповідно до Закону України «Про нотаріат». В судове засідання учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач та представник відповідача Понорницької селищної ради подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача Понорницької селищної ради визнав позовні вимоги. Врахувавши визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав, суд вважає доцільним ухвалити рішення у справі, що відповідає вимогам ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.23 копія свідоцтва про смерть). За життя [PERSON] залишила заповіт від 29.01.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Сосницького районного нотаріального округу Чернігівської області № в реєстрі 77 (а.с.17-18), відповідно до якого заповідала належні їй земельні ділянки: площею 1,0502 га., кадастровий номер 7424980500:06:001:1808, площею 1,19 га, які знаходяться за адресою Авдіївська сільська рада Сосницького району Чернігівської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] , [INFO] . З державного акту на право приватної власності на землю) серія ІІ-ЧН №030672 (а.с. 13) вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка 1,24 га, яка складалась з земельних ділянок площею 1,05 га та 0,19 га, які розташовані на території Авдіївської сільської ради. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8) вбачається, що земельній ділянці площею 0,1932 га. присвоєно кадастровий номер 7424980500:04:001:0724. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9) вбачається, що земельній ділянці площею 1,0502 га. присвоєно кадастровий номер 7424980500:06:001:1808. [PERSON] станом на 17.01.2025 року проживала одна в [ADDRESS] (а.с. 16 - довідка Понорницької селищної ради). Після смерті [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Новгород-Сіверського районного нотаріального округу Лазаренко А.В. заведена спадкова справа (а..с.47-52) позивачка подала заяву про прийняття спадщини за заповітом. З листа приватного нотаріуса Новгород-Сіверського районного нотаріального округу Лазаренко А.В. від 15.08.2025 року (а.с.19)\~позивачу\~відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що неможливо визначити, яку саме земельну ділянку прощею 0,19 га. заповів спадкодавець. Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Зі змісту пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" убачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину посилаючись, що спадкове майно спадкодавця неможливо ідентифікувати, суд дійшов висновку про наявність спору щодо тлумачення заповіту, а тому, відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. Згідно ч.2 ст. 213 ЦК України не допускається, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Отже, враховуючи, що померлій [INFO] належало на праві власності земельні ділянки: площею 1,0502\~га,\~кадастровий номер\~7424980500:06:001:1808,\~та площею\~0,1932\~га,\~кадастровий номер\~7424980500:04:001:0724 суд вважає, що за своїм змістом волевиявлення спадкодавця було спрямоване на те, щоб залишити позивачу у спадок саме земельні ділянки: площею 1,0502 га, кадастровий номер 7424980500:06:001:1808, та площею 0,1932 га, кадастровий номер 7424980500:04:001:0724. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved