Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

До Костопільського районного суду Рівненської області звернувся керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації Рівненської обласної військової адміністрації з позовною заявою до [PERSON] та ФГ «ЕКО-БІФ», у якій просить суд усунути перешкоди у здійсненні Рівненською обласною державною адміністрацією Рівненською обласною військовою адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005 площею 0,7297 га, розташованою на території Головинської сільської територіальної громади, шляхом: - скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,7297 га (кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2168096256234) з одночасним припиненням такого права за [PERSON] ; - скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5623483000:04:013:00065 - визнання недійсним договору оренди землі від 02.04.2021 № 135/21, укладеного між [PERSON] та Фермерським господарством «ЕКО-БІФ» (номер запису про інше речове право: 43597386). - стягнення з відповідачів на користь Рівненської обласної прокуратури коштів, витрачених на сплату судового збору, в сумі 7 267,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Здолбунівською окружною прокуратурою під час виконання повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено факт порушення інтересів держави щодо земельної ділянки історико-культурного призначення. Так, відповідно до розпорядження голови Костопільської районної державної адміністрації від 11.05.2006 № 240, було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) та складання державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства власникам сертифікатів із земель КСП «Перемога» на території Злазненської сільської ради. Згідно з цим розпорядженням вирішено видати державні акти громадянам, зокрема [PERSON] (масиви № 2, 30, 56). На підставі зазначеного розпорядження [PERSON] 08.06.2006 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯГ № 071773), згідно з яким він стала власником ділянок загальною площею 3,16 га, у тому числі спірної ділянки площею 0,73 га (кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, масив № [NUMBER] ). У подальшому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 (реєстровий № 1-151), право власності на вказану ділянку перейшло до [PERSON] . Крім того, згідно з договором оренди від 02.04.2021 № 135/21, ділянку було передано в оренду ФГ «Еко-Біф» строком на 7 років. З наведеного вбачається, що земельна ділянка історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення «Городище та селище XXI ст.», вибула з власності держави у приватну власність всупереч вимогам ст. ст. 53, 54, 84 ЗК України та ст. ст. 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Ухвалою Костопільського районного суду від 18.07.2025 відкрито провадження у справі № 564/2732/25. Ухвалою суду від 10.11.2025 закрито провадження в частині вимог про визнання недійсним договору оренди у зв`язку з відсутністю предмета спору (через його дострокове розірвання сторонами). Представник позивача - прокурор Костопільського відділу Здолбунівської окружної прокуратури Олійник Н.С. в підготовчому засіданні заявлені вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] до завершення підготовчого провадження подала до суду заяву про визнання позову. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає за необхідне прийняти визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що розпорядженням голови Костопільської районної державної адміністрації від 11.05.2006 № 240, затверджено технічну документацію із землеустрою по виділенню земельних часток (паїв) та складанню державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства власникам сертифікатів із земель КСП «Перемога» на території Злазненської сільської ради Костопільського району, та вирішено видати державні акти на право власності на землю, взамін сертифікатів на право на земельну частку (пай), для ведення особистого селянського господарства громадянам, зокрема [PERSON] масиви № 1, 30, 56 (порядковий номер 26 Списку, що є додатком до розпорядження). На підставі зазначеного розпорядження, [PERSON] 08.06.2006 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №071773, відповідно до якого остання є власником земельних ділянок загальною площею 3,16 га у межах згідно план, у тому числі земельної ділянки площею 0,73 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005 (масив № [NUMBER] ). До Державного земельного кадастру 06.08.2006 внесено відомості про земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 № 1-151 виданого 29.02.2024, право власності на земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005 перейшло до [PERSON] , про що 15.09.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості. Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05.05.2022, виданого Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), відповідач [PERSON] , після реєстрації шлюбу з [PERSON] , змінила прізвище " [PERSON] " на " [PERSON] ". Згідно договору оренди землі від 02.04.2021 №135/21, спірну земельну ділянку передано в оренду ФГ «Еко Біф» строком на 7 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, відповідно до акту візуального обстеження пам`ятки археології місцевого значення «Городище та селище X-XI ст.» (Злазненське городище), проведеного 21.03.2025 комісією у складі [PERSON] заступника голови Головинської сільської ради, Сокола Ю.А. начальника відділу земельних ресурсів та природокористування Головинської сільської ради, [PERSON] спеціаліста І категорії відділу земельних ресурсів та природокористування Головинської сільської ради, [PERSON] професора кафедри суспільних дисциплін Національного університету водного господарства та природокористування, доктора історичних наук, за участю сертифікованого інженера - землевпорядника ПП «Земельно-кадастрове бюро» [PERSON] , та геодезичного знімання, що є додатком до зазначеного акту, в межах спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005, яка перебуває у приватній власності [PERSON] , знаходиться пам`ятка археології місцевого значення - «Городище та селище X-XI ст.» (Злазненське городище), яка на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 08.09.2023 № 481 занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний номер 645-Рв. Рішенням Рівненської обласної ради народних депутатів від 10.08.1995 № 56 «Про перелік пам`яток археології Рівненської області» затверджено перелік територій, на яких знаходяться пам`ятки археології, що не підлягають передачі у колективну і приватну власність, як землі історико-культурного призначення, зокрема територію де знаходиться пам`ятка археології «Городище та селище X-XI ст.» в с. Злазне, 1,5 км на північний схід (номер 18 Переліку), а відповідно до відкритих даних земельного кадастру України на інформаційному порталі https://kadastr.live та картографічних веб-сервісів Google maps та Google Earth, відомостей Національної кадастрової системи доступу до відомостей Державного земельного кадастру виявлено, що в межах території вищевказаної пам`ятки археології знаходяться земельна ділянка з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005. Тобто земельна ділянка історико-культурного призначення з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005, на якій знаходиться пам`ятка археології місцевого значення «Городище та селище X - XI ст.», яка перебуває у приватній власності [PERSON] , фактично вибула із власності держави у приватну власність всупереч положенням ст. ст. 53, 54, 84 ЗК України, ст. ст. 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Суд рахує, що на момент прийняття розпорядження голови Костопільської районної державної адміністрації від 11.05.2006 № 240 та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 08.06.2006 серія ЯГ №071773, пам`ятка археології місцевого значення «Городище та селище X-XI ст.» перебувала під охороною держави на підставі розпорядження виконавчого комітету Ровенської обласної ради народних депутатів від 20.10.1987 № 325-р та відповідно до рішення Рівненської обласної ради народних депутатів від 10.08.1995 № 56, територія, на якій вона розташована, не підлягала передачі у колективну і приватну власність, як земля історико-культурного призначення. Так статтею 4 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції, чинній на час прийняття розпорядження від 11.05.2006 № 240) передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Не можуть передаватись у приватну власність, серед інших, землі історикокультурного призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 53 ЗК України (у відповідній редакції), до земель історикокультурного призначення належать землі, на яких розташовані, зокрема городища, кургани, давні поховання, пам`ятні скульптури та мегаліти, наскальні зображення, поля давніх битв, залишки фортець, військових таборів, поселень і стоянок, ділянки історичного культурного шару укріплень, виробництв, каналів, шляхів. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації. Пам`ятка це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абз. 6 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). З 14.01.2005 набув чинності Закон України від 16.12.2004 «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини». Наведений закон містить розділ II «Прикінцеві положення», п. 4 якого визначено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української PCP «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення. З наведених приписів вбачається, що чинними нормативно-правовими актами об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української PCP «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», віднесено до пам`яток культурної спадщини. Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом його реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», території пам`яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності. Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Таким чином, ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована. Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці рішень судів, ухвалених у подібних правовідносинах, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 922/1412/22. Відтак, оскільки пам`ятка археології місцевого значення «Городище та селище X-XI ст.» розташована на земельній ділянці площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, то остання, в силу закону, є земельною ділянкою історико-культурного призначення та може перебувати виключно у державній власності. Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, що діє на даний час, не можуть передаватися у приватну власність землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. Отже, умовою належності земельної ділянки до даної категорії земель є розташування на ній об`єктів, визначених ст. 53, 54 ЗК України, ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Таким чином, перебування земельної ділянки в межах пам`ятки археології виключає можливість її перебування у приватній власності. Тобто, землі під такими об`єктами, в розумінні ч. 4 ст. 84 ЗК України, не можуть передаватись у приватну власність, незалежно від їх цільового призначення. Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 522/14444/15-а, постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 751/1776/17. Відтак, розпорядження голови Костопільської районної державної адміністрації від 11.05.2006 № 240 в частині, що стало підставою для видачі Державного акту від 08.06.2006 серія ЯГ №071773 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005, право на яке у подальшому успадкувала [PERSON] , є таким, що прийнято всупереч положенням ст. ст. 53, 54, 84 ЗК України, ст. ст. 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речових прав на неї Як вже зазначалося, земельна ділянка площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, частково розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення «Городище та селище X - XI ст.», відноситься до земель історикокультурного призначення, в силу ст. ст. 53, 54, 84 ЗК України, ст. ст. 17, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати у приватній власності. Документ сформований в системі «Електронний суд» 30.06.2025 13 Право власності на спірну земельну ділянку, яке належало [PERSON] відповідно до Державного акту від 08.06.2006 серія ЯГ №071773 перейшло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 № 1-151 до [PERSON] . У зв`язку з чим, відповідні відомості про право власності на земельну ділянку за [PERSON] 15.09.2020 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за [PERSON] , яка набула її у приватну власність на підставі свідоцтва про право на спадщину, є перешкодою для реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт. У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Аналогічна правова позиція закріплена у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №910/10963/19, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 23.06.2020 у справі № 905/633/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19. Отже, у розумінні положень наведеної норми, судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тобто, скасування державної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005, зумовлює необхідність припинення цим рішенням речових прав за [PERSON] на спірне нерухоме майно, що узгоджується з приписами ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо позовної вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з припиненням речових прав на неї слід зазначити наступне. За приписами ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Так до Державного земельного кадастру 08.06.2006 внесено відомості про земельну ділянку площею 0,7297 га, кадастровий номер 5623483000:04:013:0005: цільове призначення 01.03 для ведення особистого селянського господарства; категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Як з`ясовано, на спірній земельній ділянці частково розташована пам`ятка археології місцевого значення «Городище та селище X - XI ст.» Відповідно до положень ст. 53 ЗК України (чинної, на час виникнення спірних правовідносин), до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Відтак, формування земельної ділянки з кадастровим номером 5623483000:04:013:0005, на якій розташована пам`ятка культурної спадщини, як «землі сільськогосподарського призначення» суперечить вищевказаним вимогам Закону. Дослідивши обставини, на які посилається прокурор, оцінивши докази на належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні вирішує питання про: - повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору. - стягнення решти 50% судового збору з відповідача на користь позивача. Встановлено, що Рівненською обласною прокуратурою понесено судові витрати у вказаній справі, а саме: за подання до суду в електронній формі позовної заяви з трьома вимогами немайнового характеру, із застосуванням коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, сплачено 7 267,20 грн ((3028,00 грн х 3 х 0,8),тобто 2 244,40 грн. за одну позовну вимогу), що підтверджується платіжною інструкцією № 1302 від 26.06.2025. Таким чином, із відповідача [PERSON] на користь Рівненської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір у розмірі 2 244,40 грн, а інша частина судового збору в розмірі 2 244,40 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved