Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В., ДП «Сетам», [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лящук О.В., в якому позивач просить: - визнати недійсними електронні торги, оформлені протоколами про проведення електронних торгів №376924 від 20 грудня 2018 року, №426193 від 19 серпня 2019 року та №430737 від 10 вересня 2019 року; - визнати недійсними постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13 вересня 2019 року та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13 вересня 2019 року, винесену та складеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Д.В. у виконавчому провадженні BП [NUMBER]; - визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо торги не відбулися, серії та номер 1508, виданого 14 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лящук О.В., яким було посвідчено право власності [PERSON] на майно - квартиру [ADDRESS] ; - скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33225761, яким було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.06.2016 року у справі № 760/7570/16-ц 11 грудня 2017 року було видано виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Ляпіну Д.В. У зв`язку з цим 09 січня 2018 року було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] щодо стягнення з [PERSON] заборгованості. У межах виконавчого провадження 27 жовтня 2018 року приватним виконавцем було здійснено опис та арешт належної [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Надалі постановою від 05 листопада 2018 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності, яким визначено ринкову вартість квартири у розмірі 1 394 100 грн станом на 01.11.2018 року. 07.11.2018 року приватний виконавець склав та направив до ДП «СЕТАМ» заявку на реалізацію зазначеного майна. Перші, другі та треті електронні торги, призначені відповідно на 20.12.2018 року, 19.08.2019 року та 10.09.2019 року, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників. Після цього 13.09.2019 року приватним виконавцем було складено акт та винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. 14 вересня 2019 року приватним нотаріусом було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що в порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна приватний виконавець не надав організатору торгів копію дозволу органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, оскільки на момент проведення торгів в квартирі [ADDRESS] зареєстрована та має право користування єдиним житлом неповнолітня донька боржника [PERSON] , [INFO] . Також звіт про оцінку майна був складений 06.11.2018 року, строк дії світу становив три місяці, тобто до 06.02.2019 року. Перші електронні торги були проведені 20.12.2018 року, а другі та треті 19.08.2019 та 10.09.2019 року, тобто зі спливом більше левіти місяців з дня проведення оцінки арештованого майна. Крім того, позивач посилається на те, що на момент передачі квартири на реалізацію вона була обтяжена арештом, накладеним постановою Генеральної прокуратури України від 14.10.2010 року, що прямо відображено у заяві приватного виконавця на реалізацію майна. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності місцевому загальному суду міста Києва та передачі на розгляд відповідному суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року визначено Дніпровський районний суд м. Києва для розгляду вказаної справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 06 січня 2021 року Солом`янським районним судом м. Києва справу передано до Київського апеляційного суду для визначення суду, який має розглядати справу. 08 лютого 2021 року справу було повернуто Солом`янському районному суду м. Києва та зазначено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року вже вирішено, що справа повинна розглядатися Дніпровським районним судом м. Києва. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 липня 2021 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року задоволено заяву про самовідвід судді Дніпровського районного суду м. Києва. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 16 липня 2021 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Дніпровського районного суду м. Києва Савлук Т.В. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 07 липня 2022 року відповідач приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень на позовну заяву зазначив, що боржником після відкриття виконавчого провадження не було вжито жодних дій щодо виконання судового рішення, в тому числі, не виконано обов`язку щодо подання декларації про майновий стан та доходи боржника. Разом з тим, приватним виконавцем при перевірці майнового стану боржника було встановлено, що останньому на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В процесі здійснення виконавчого провадження встановлено, що у боржника відсутні грошові кошти та/або будь-яке нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, а тому приватним виконавцем було прийнято рішення про звернення стягнення на вищевказану квартиру, яка належить на праві власності боржнику. Крім того, під час виконання судового рішення ним було встановлено сімейний стан боржника: з 12.02.2011 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . У ході перевірки майнового стану дружини боржника встановлено, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з відомостями Реєстру територіальної громади міста Києва, у зазначеній квартирі з 11.10.2017 року були зареєстровані дружина боржника та їх малолітня донька [PERSON] . 10 вересня 2018 року було здійснено запит щодо зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] , за результатами якого 18 вересня 2019 року отримано відповідь від 14.09.2018 року, що у вказаній квартирі були зареєстровані три повнолітні особи. З витягів №29024435 від 05.04.2018 року та довідки №8473444 від 19.09.2019 року вбачається, що малолітня [PERSON] не була постійно зареєстрована у спірній квартирі, а змінювала місце реєстрації: - з 31.05.2013 року по 10.10.2017 року була зареєстрована за адресою спірної квартири; - з 11.10.2017 року по 26.02.2019 року - за адресою [ADDRESS] ; - з 26.02.2019 року - за адресою квартири за адресою спірної квартири. Зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що малолітня [PERSON] фактично проживала або мала право користування житловою квартирою за адресою [ADDRESS] . Навпаки, під час виконання судового рішення було встановлено, що боржник у цій квартирі не проживає, а фактично у ній мешкала лише його мати - [PERSON] , що підтверджується актом приватного виконавця від 13.02.2018 року. Таким чином, станом на дату звернення стягнення та передачі квартири на реалізацію було встановлено відсутність права користування спірним житлом малолітньою особою. Вказав, що 27 вересня 2019 року до приватного виконавця звертався представник боржника з метою ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Вважає, що передача майна стягувачу рахунок боргу відбулась у відповідності до вимог діючого законодавства України. Доводи позивача стосовно порушення процедури проведення торгів та порушення порядку передачі спірного майна в рахунок погашення боргу не відповідають дійсності. 07 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вони є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Фактично позивач намагається поставити під сумнів законність примусового виконання судового рішення та наслідки завершеного виконавчого провадження, не довівши при цьому порушення власних суб`єктивних прав. 21 липня 2022 року до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В., в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх необґрунтованість. Зазначила, що нею 14 вересня 2019 року було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо вони не відбулися, на квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Свідоцтво видане 14 вересня 2019 року за реєстровим №1508, відповідно одо затвердженої форми (форма №28). 23 червня 2022 року від представника позивача - адвоката Степаненко Ю.М. до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову, яка подана до суду 23 червня 2022 року. 22 серпня 2022 року від відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву в новій редакції. 09 серпня 2022 року від представника позивача - адвоката Степаненко Ю.М. до суду надійшла заява про зміну підстав позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року заяву, яка подана 09 серпня 2022 року, повернуто позивачу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року залишено без задоволення клопотання відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. про передачу справи за підсудністю та на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року про передачу справи за підсудністю, цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва для подальшого розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 січня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2022 року повернуто особі, яка її подала. 13 лютого 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Солом`янського районного суду м. Києва. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 17 лютого 2023 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2023 року справу прийнято до провадження, постановлено розгляд проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 07 червня 2023 року представник позивача - адвокат Носенко Т.С. подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить: - скасувати постанову та акт від 13 вересня 2019 року про передання майна стягувачу, прийняті приватним виконавцем Ляпіним Д.В. в межах ВП [NUMBER]; - визнати недійсним свідоцтво про придбання майна нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого Ляшук О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 вересня 2019 року, зареєстроване в реєстрі за №1508; - скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (індексний номер рішення 48682497 від 14 вересня 2019 року); - витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914423680000); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу. В обґрунтування заяви зазначила, що з моменту звернення до суду з позовом відбулися зміни у законодавстві, якими керувався позивач при формуванні предмету позову, а також змінилася судова практика щодо належного способу захисту при оскарженні результатів електронних торгів з примусової реалізації арештованого майна. Посилаючись на правову позицію Великої палати Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року №200/606/18,вказала, що необхідно доповнити предмет позову вимогою про витребування з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914423680000). З урахуванням ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач вважає, що позовну вимогу про скасування запису про реєстрацію права власності за [PERSON] необхідно виключити, але натомість скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (індексний номер рішення 48682497 від 14 вересня 2019 року). Також зазначила, право користування житлом у дитини виникає з моменту народження та не залежить від фактичного проживання чи реєстрації місця проживання, а також від наявності у матері дитини іншого житлового приміщення. Тобто, ні факт не проживання дитини у спірній квартирі, ні факт її реєстрації за іншою адресою не свідчать про відсутність у неї права користування житлом, яке належить на праві власності належить її батьку. Також Закон України «Про виконавче провадження» не наділяє приватного виконавця повноваженнями самостійно оцінювати наявність або відсутність житлових прав малолітніх дітей та встановлювати, чи мають вони інше житло. Такі повноваження належать виключно органам опіки та піклування. Відтак, встановивши наявність у боржника малолітньої дитини, приватний виконавець був зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за отриманням дозволу на реалізацію квартири та надати такий дозвіл до ДП «СЕТАМ», чого зроблено не було. Натомість приватний виконавець перевищив свої повноваження, самостійно дійшовши помилкового висновку про відсутність у дитини права користування квартирою, чим порушив порядок реалізації арештованого майна. Крім того, на момент передачі квартири на реалізацію вона була обтяжена арештом, накладеним постановою Генеральної прокуратури України від 14.10.2010 року, що прямо відображено у заяві приватного виконавця на реалізацію майна. На переконання позивача, реалізація квартири за наявності таких обтяжень є порушенням установленого законом порядку. Позивач також вважає, що приватний виконавець та стягувач, передаючи на реалізацію майно, яке обтяжене арештом, діяли недобросовісно, оскільки такі дії були направлені на кінцевий результат, яким має бути передання квартири у власність стягувача за ціною третіх торгів, розуміючи, що таке майно не зацікавить добросовісних покупців. Наслідком таких дій стало набуття стягувачем права власності на квартиру за ціною третіх торгів, яка була істотно знижена порівняно з ринковою вартістю, що, на думку позивача, дозволило стягувачу уникнути сплати різниці між сумою боргу та можливою вартістю реалізації квартири за початковою ціною. У зв`язку з цим позивач був змушений додатково сплачувати залишок боргу. Таким чином, реалізація квартири у межах виконавчого провадження, наслідком якої стало передання її у власність [PERSON] , відбулася з грубим порушенням вимог законодавства України та порядку реалізації арештованого майна. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року прийнято заяву позивача про зміну предмету позову, постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням змінено предмету позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, застосовано захід забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрована та належить на праві власності відповідачу [PERSON] . 10 жовтня 2023 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти позовних вимог з урахуванням зміненого предмету позову. В обґрунтування заперечень на позовну заяву зазначає, що змінюючи предмет позову, позивач посилається виключно на відсутність дозволу органу опіки та піклування на реалізацію квартири за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи це нібито наявністю у його малолітньої доньки [PERSON] права користування спірним житлом. Однак позивач [PERSON] не звертався за захистом порушених прав дитини як її законний представник. Також зауважив, що станом на момент передання квартири на реалізацію 07.11.2018 року у квартирі не проживали ні батько, ні мати дитини, ні сама малолітня. Дитина фактично проживала та була зареєстрована разом із матір`ю за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Отже, станом на дату реалізації квартири дитина не мала права користування спірною квартирою, а тому не було необхідності отримувати дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію квартири. Право власності на спірну квартиру було набуто добросовісно та правомірно. Натомість реєстрація позивачем 26.02.2019 року місця проживання дитини у спірній квартирі є формою зловживання ним своїми правами з метою унеможливлення звернення стягнення на квартиру у виконавчому провадженні, яка на той час передана на реалізацію з пуд бічних торгів у ДП «Сетам» з метою завдати шкоди стягувачу та відповідачу [PERSON] . Що стосується обтяження, то арешт майна, накладений в межах кримінальної справи №49-2544, був накладений Генеральною прокуратурою України задля забезпечення прав цивільних позивачів, а не прав [PERSON] , Наявність арешту була вказана виконавцем у заявці на реалізацію майна від 07.11.2018 року, тож порушень реалізації на торгах не було. 13 жовтня 2023 року від представника третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник просив розглядати справу з урахуванням положень Преамбули Декларації прав дитини 1959 року та статті 3 Конвенції про права дитини, при розгляді справ, що стосуються прав та інтересів дитини, пріоритетним є забезпечення її найкращих інтересів. Також зазначили, що відповідно до частини 2 статті 18 Житлового кодексу України діти як члени сім`ї власника або наймача житлового приміщення мають рівне право користування таким житлом. Положення статті 29 Цивільного кодексу України визначають, що місце проживання малолітньої дитини пов`язане з місцем проживання її батьків або законних представників. Держава гарантує охорону прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а батьки діють як законні представники дитини та мають право на захист її інтересів згідно зі статтею 154 Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, з метою недопущення порушення прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] , при розгляді справи та ухваленні рішення суду просили врахувати інтереси дитини, а також розглянути справу за відсутності представника служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до статті 211 Цивільного процесуального кодексу України. 16 жовтня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення від [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , в яких вона вказала, що увесь час починаючи з народження вона проживає з малолітньою донькою [PERSON] . Починаючи з 11 жовтня 2017 року зареєстрованим та фактичним місцем їх проживання була належна їй на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] , яке було визначено за згодою з батьком - позивачем [PERSON] під час реєстрації 11.10.2017 року. Після 11 жовтня 2017 року ні вона, ні донька у квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживали. У тій квартирі в період 2018 - 2019 років проживала мати позивача - [PERSON] . Наприкінці лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до неї з проханням змінити реєстрацію місця проживання доньки та зареєструвати її за місцем проживання [ADDRESS] , пояснивши таким чином, що указана квартира вже передана на реалізацію на торги у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу з нього на користь [PERSON] . Він запевнив її, що донька [PERSON] буде проживати з нею за місцем її проживання, оскільки на той вони з донькою вже майже рік не проживали разом з [PERSON] , та фіктивна реєстрація місця проживання доньки необхідна йому виключно щоб запобігти реалізації квартири на торгах та недопущення звернення стягнення на його квартиру за рішенням суду на користь [PERSON] . Вказала, що вона дала згоду на фіктивну реєстрацію з 26.02.2019 року місця проживання доньки за адресою [ADDRESS] , однак шкодує про свої дії. Вважає, що право дитини користування цим житлом не є порушеним, оскільки реєстрація місця проживання дитини у вказаному житлі мала на меті не проживання чи набуття права користування квартирою дитини, а перешкоджання продажу квартири на торгах у виконавчому провадженні. 16 жовтня 2023 року від приватного виконавця Ляпіна Д.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в якому просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на відсутність порушень вимог законодавства під час здійснення виконавчих дій та реалізації арештованого майна. Вказав, що під час виконання судового рішення ним було встановлено сімейний стан боржника: з 12.02.2011 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . У ході перевірки майнового стану дружини боржника встановлено, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з відомостями Реєстру територіальної громади міста Києва, у зазначеній квартирі з 11.10.2017 року були зареєстровані дружина боржника та їх малолітня донька [PERSON] . 10 вересня 2018 року було здійснено запит щодо зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] , за результатами якого 18 вересня 2019 року отримано відповідь від 14.09.2018 року, що у вказаній квартирі були зареєстровані три повнолітні особи. З витягів №29024435 від 05.04.2018 року та довідки №8473444 від 19.09.2019 року вбачається, що малолітня [PERSON] не була постійно зареєстрована у спірній квартирі, а змінювала місце реєстрації: - з 31.05.2013 року по 10.10.2017 року була зареєстрована за адресою спірної квартири; - з 11.10.2017 року по 26.02.2019 року - за адресою [ADDRESS] ; - з 26.02.2019 року - за адресою квартири за адресою спірної квартири. Зазначив, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про те, що малолітня [PERSON] фактично проживала або мала право користування житловою квартирою за адресою [ADDRESS] . Навпаки, під час виконання судового рішення було встановлено, що боржник у цій квартирі не проживає, а фактично у ній мешкала лише його мати - [PERSON] , що підтверджується актом приватного виконавця від 13.02.2018 року. Таким чином, станом на дату звернення стягнення та передачі квартири на реалізацію було встановлено відсутність права користування спірним житлом малолітньою особою, а відтак відсутність обов`язку отримання дозволу органу опіки та піклування. Щодо доводів позивача про неможливість реалізації майна у зв`язку з арештами, накладеними Генеральною прокуратурою України, відповідач Ляпін Д.В. зазначив, що сам позивач після накладення відповідних арештів здійснював відчуження належного йому майна, фактично погоджуючись із розпорядженням своєю часткою у праві спільної власності. Крім того, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19.02.2019 року у справі №760/7570/16-ц було визначено частку боржника у спільному майні - квартирі на [ADDRESS] , однак у подальшому зазначена ухвала була скасована постановою Київського апеляційного суду від 29.01.2020 року, якою також було підтверджено, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що позивачем не доведено наявність порушень Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2831/5, а також не доведено того, що порушення могли вплинути на результати електронних торгів. 02 лютого 2024 року від представника [PERSON] - адвоката Конюшка Д.Б. надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви. Ухвалою від 09 квітня 2024 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Для усунення недоліків позивачу необхідно було доплатити 5365,59 грн судового збору. Ухвалою суду від 27 червня 2024 року позовну заяву було залишено без розгляду, оскільки у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не усунуті. Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року було скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 17 жовтня 2024 року матеріали справи надійшли до Солом`янського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 жовтня 2024 року справу передано головуючому судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року було продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 14 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Богуцький І.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, зазначених у відзиві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, письмові пояснення, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.02.2023 року №5-792, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №180969170 від 13.09.2019 року. 11 грудня 2017 року на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2016 року у справі № 760/7570/16-ц було видано виконавчий лист, який був пред`явлений до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Ляпіну Дмитру Валентиновичу. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 09 січня 2018 року було відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER]. З постанови приватного виконавця від 27 жовтня 2018 року встановлено, що було здійснено опис та арешт майна боржника, а саме квартири [ADDRESS] , яка належала боржнику на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2003 року. Постановою приватного виконавця від 05 листопада 2018 року було призначено суб`єкта оціночної діяльності для визначення вартості арештованого майна. Відповідно до висновку експерта про вартість майна від 06 листопада 2018 року, ринкова вартість квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 01 листопада 2018 року становила 1 394 100 грн. Із заявки приватного виконавця на реалізацію житлової нерухомості [NUMBER]/2538 від 07 листопада 2018 року вбачається, що 07 листопада 2018 року зазначена квартира була передана для реалізації до філії ДП «СЕТАМ» у місті Києві та Київській області. Із зазначеної заяви приватного виконавця від 07 листопада 2018 року, зокрема з розділу 10, встановлено, що станом на дату передачі квартири на реалізацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були зареєстровані обтяження щодо цієї квартири, а саме: арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно БН від 14.10.2010 року, обтяжувач - Генеральна прокуратура України, номер запису 10397876, а також арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно БН від 14.10.2010 року, обтяжувач - Генеральна прокуратура України, номер запису 10397851. Зазначені обтяження станом на дату передачі квартири на реалізацію не були скасовані або зняті у встановленому законом порядку. Відповідно до протоколів електронних торгів № 376924 від 20 грудня 2018 року, № 426193 від 19 серпня 2019 року та № 430737 від 10 вересня 2019 року встановлено, що перші, другі та треті електронні торги з реалізації квартири не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників. 13 вересня 2019 року приватним виконавцем було запропоновано [PERSON] , як стягувачу у виконавчому провадженні, вирішити питання про залишення нереалізованого мана за собою за стартовою ціною третіх електронних торгів - 975870 грн, на що представник [PERSON] - [PERSON] погодився, подавши відповідну заяву. Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13 вересня 2019 року та постановою про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 13 вересня 2019 року [PERSON] було передано спірну квартиру в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №760/7570/16-ц від 11.12.2017 року. 14 вересня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, серії та №1508, на підставі якого 14.09.2019 року було внесено відомості про державну реєстрацію права вланості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48682497 від 14 вересня 2019 року). Звернувшись до суду з указаним позовом позивач просить скасувати постанову та акт від 13 вересня 2019 року про передання майна стягувачу, прийняті приватним виконавцем Ляпіним Д.В. в межах ВП [NUMBER]; визнати недійсним свідоцтво про придбання майна нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого Ляшук О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 14 вересня 2019 року, зареєстроване в реєстрі за №1508; скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшук О.В. про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (індексний номер рішення 48682497 від 14 вересня 2019 року); витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1914423680000). Відповідачі [PERSON] та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. позов не визнали, вважають, що при реалізації квартири з прилюдних торгів не було допущено жодних порушень, а право власності на спірну квартиру було набуто добросовісно та правомірно. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю. Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Звернувшись до суду з указаним позовом, зазначив, що реалізація спірної квартири у межах виконавчого провадження відбулася з порушенням вимог Порядку реалізації арештованого майна, оскільки приватний виконавець не надав організатору торгів копію дозволу органу опіки та піклування, оскільки на момент проведення торгів в квартирі [ADDRESS] зареєстрована та має право користування єдиним житлом неповнолітня донька боржника [PERSON] , [INFO] . Тобто, позивач стверджує про порушення права користування житлом його неповнолітньої дитини [PERSON] . Права батьків по захисту дитини закріплено у ст. 154 Сімейного кодексу України, включаючи право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законних представників без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заявляв вимог від імені малолітньої дитини, не діяв як її законний представник у процесуальному розумінні. Також позивач не обґрунтував, у чому полягає порушення його суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Крім того судом встановлено, що малолітня [PERSON] не проживала фактично у спірній квартирі на момент відкриття виконавчого провадження, накладення арешту та подальшої передачі майна стягувачу. Зазначене підтверджується актами приватного виконавця, витягами з реєстрів територіальної громади та матеріалами виконавчого провадження. У спірній квартирі фактично проживала інша особа, а боржник і дитина за вказаною адресою не мешкали. Як стверджує відповідач - приватний виконавець, боржником після відкриття виконавчого провадження не було вжито жодних дій щодо виконання судового рішення, в тому числі, не виконано обов`язку щодо подання декларації про майновий стан та доходи боржника. При перевірці майнового стану боржника було встановлено, що останньому на праві власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В процесі здійснення виконавчого провадження встановлено, що у боржника відсутні грошові кошти та/або будь-яке нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, а тому приватним виконавцем було прийнято рішення про звернення стягнення на вищевказану квартиру, яка належить на праві власності боржнику. Відповідно до повідомлення від 27.07.2018 року № 3684/16.1-09, [PERSON] з 12 лютого 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Крім того, під час виконання судового рішення ним було встановлено сімейний стан боржника: з 12.02.2011 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] . Під час перевірки майнового стану дружини боржника виконавцем було встановлено, що їй на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з відомостями Реєстру територіальної громади міста Києва, у зазначеній квартирі з 11.10.2017 року були зареєстровані дружина боржника та їх малолітня донька [PERSON] . 10 вересня 2018 року було здійснено запит щодо зареєстрованих осіб за адресою [ADDRESS] , за результатами якого 18 вересня 2019 року отримано відповідь від 14.09.2018 року, що у вказаній квартирі були зареєстровані три повнолітні особи. З витягів №29024435 від 05.04.2018 року та довідки №8473444 від 19.09.2019 року вбачається, що малолітня [PERSON] не була постійно зареєстрована у спірній квартирі, а змінювала місце реєстрації: - з 31.05.2013 року по 10.10.2017 року була зареєстрована за адресою спірної квартири; - з 11.10.2017 року по 26.02.2019 року - за адресою [ADDRESS] ; - з 26.02.2019 року - за адресою квартири за адресою спірної квартири. З акту приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. від 13.02.2018 року вбачається, що під час виходу за адресою: [ADDRESS] , у зазначеному житловому приміщенні фактично проживала лише мати боржника - [PERSON] , тоді як боржник [PERSON] у квартирі не проживав. На дату передачі спірної квартири на реалізацію - 07 листопада 2018 року малолітня [PERSON] за згодою обох батьків - батька [PERSON] (позивача) та матері [PERSON] фактично проживала та була зареєстрована разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] , у якій на вказану дату проживала та була зареєстрована малолітня [PERSON] , належала її батькам - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана ними у період перебування у зареєстрованому шлюбі. З урахуванням наведеного, а також положень статей 29 та 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», суд доходить висновку, що станом на 07 листопада 2018 року малолітня [PERSON] , як член сім`ї власників, мала право користування житловим приміщенням за місцем свого фактичного проживання, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021 року у справі №755/12052/19 зазначено, що враховуючи зміст частини шостої статті 29 ЦК України одного лише факту наявності права власності на квартиру недостатньо для встановлення цієї квартири місцем проживання, визначеним абзацом п`ятим статті 3 Закону про вільне пересування. Для офіційного встановлення місця проживання існує реєстрація такого місця, передбачена зокрема частиною десятою статті 6 Закону про вільне пересування та Правилами реєстрації місця проживання. Отже суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку, що місцем проживання матері малолітніх дітей є місце знаходження квартири, яка в рівних частках на праві приватної власності належить цій матері та її відповідним дітям, не перевіривши реальне місце реєстрації проживання цих осіб. За таких обставин реалізація спірної квартири в межах виконавчого провадження не потребувала отримання дозволу органу опіки та піклування та не порушила особисте немайнове право малолітньої [PERSON] на житло. Більше того, суд також враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 92 постанови від 26.10.2021 року у справі №755/12052/19, згідно з яким не дивлячись на суперечливі висновки суду апеляційної інстанції щодо місця проживання дітей та їх матері, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про порушенням заявницею вимог частини п`ятої статті 19 Закону про виконавче провадження шляхом реєстрації у спірній квартирі малолітньої та неповнолітньої дітей підчас виконавчого провадження. На переконання Великої Палати Верховного Суду зазначені дії заявниці не можуть свідчити про виникнення у дітей житлових прав на спірну квартиру. У цьому контексті суд установив, що реєстрація малолітньої [PERSON] [INFO] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , була здійснена позивачем уже під час здійснення виконавчого провадження та мала на меті перешкодити примусовій реалізації спірної квартири, у зв`язку з чим не може вважатися підставою для виникнення у дитини житлових прав на зазначене житло. Крім того, [PERSON] , мати та законний представник малолітньої [PERSON] , яка бере участь у справі як третя особа, у своїх письмових поясненнях підтвердила викладені вище обставини та заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених у таких поясненнях. Щодо доводів позивача про наявність обтяжень, накладених Генеральною прокуратурою України, суд зазначає таке. З копії постанови про накладення арешту на майно від 14 жовтня 2010 року, встановлено, що відповідне обтяження було накладене не в інтересах позивача, а з метою обмеження його прав та забезпечення цивільних позовів у кримінальному провадженні, у якому він мав статус підозрюваного. При цьому органи прокуратури не оскаржували реалізацію спірної квартири, а постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року позивача звільнено від кримінальної відповідальності та скасовано арешт на спірну квартиру. Відтак, сама по собі наявність обтяжень не перешкоджає реалізації арештованого майна, оскільки Порядок реалізації арештованого майна прямо передбачає можливість такої реалізації за умови зазначення відомостей про чинні обтяження у заявці на реалізацію. Як встановлено судом, у пункті 10 заявки на реалізацію житлової нерухомості від 07.11.2018 року всі наявні обтяження були зазначені, що свідчить про дотримання вимог Порядку та законність передачі квартири на реалізацію. Відтак, суд доходить висновку, що реалізація спірної квартири в межах виконавчого провадження не призвела до порушення права власності позивача. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач, звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги саме порушенням його права власності на спірну квартиру. Водночас аналіз наведених позивачем підстав позову, зокрема посилання на відсутність дозволу органу опіки та піклування та наявність обтяжень, свідчить, що такі обставини не породжують правових наслідків у вигляді порушення права власності саме позивача, а потенційно можуть стосуватися права користування малолітньої [PERSON] або інтересів цивільних позивачів у кримінальному провадженні, в інтересах яких відповідні обтяження були накладені. Таким чином, суд констатує відсутність належного обґрунтування порушеного суб`єктивного права власності позивача, що унеможливлює судовий захист у заявлений спосіб. При цьому суд бере до уваги, що право власності позивача на спірну квартиру було припинене у спосіб, прямо передбачений законом. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. З матеріалів справи встановлено, що звернення стягнення на спірну квартиру здійснювалося в межах виконавчого провадження на виконання судового рішення, а отже припинення права власності позивача відбулося на законних підставах. Щодо заявленої у подальшому вимоги про витребування спірної квартири з володіння відповідача суд зазначає, що така вимога є віндикаційною та ґрунтується на положеннях статей 387, 388 ЦК України як способі захисту права власності. Разом із тим судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру законно, у межах процедури примусового виконання судового рішення. Вказане підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, що не відбулися, серія та номер 1508 від 14 вересня 2019 року, а також матеріалами виконавчого провадження, наявними у справі. Відповідач, як стягувач, виявила волю залишити за собою нереалізоване майно, що відповідає механізму, визначеному частиною дев`ятою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець виносить постанову та складає акт, які є правовою підставою для оформлення права власності. Правову природу такого набуття майна роз`яснено у пункті 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №200/606/18, де зазначено, що у разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна укладення окремого договору купівлі-продажу не передбачається, а договірні відносини виникають шляхом оферти виконавця та акцепту стягувача. Крім того, у пункті 46 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що процедура реалізації майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу та має відплатний характер. Враховуючи, що стягувач відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Мін`юсту №2831/5 від 29.09.2016 року, не є учасником електронного аукціону, відповідач не могла знати та не була зобов`язана знати про можливі порушення процедури реалізації майна, а тому є добросовісним набувачем. За таких обставин застосуванню підлягає пункт 1 частини другої статті 388 ЦК України, який прямо забороняє витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 03.06.2024 по справі №587/2230/21, провадження № 61-5981 сво 23 містяться наступні висновки: «Аналіз вказаних норм, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), свідчить про те, що наявність підстав для визнання недійсними торгів має встановлюватися судом саме на момент їх проведення. По свої суті публічні торги мають бути найбезпечнішою підставою набуття майна, оскільки публічна процедура реалізації майна має гарантувати невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, набутого у такий спосіб. Очевидно, що використання як підстави для оспорення торгів визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суттєво підриває стабільність обороту та характеристику власне торгів як найбезпечнішої підстави набуття майна, за умови, що такої підстави недійсності не існувало в момент проведення публічних торгів». Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання електронних торгів з реалізації квартири за адресою: [ADDRESS] , які були проведені 10 вересня 2019 року недійсними, тому позовні вимоги про визнання недійсними електронних торгів, акта про проведення електронних торгів, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2 ст.388 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення ст.388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Застосовуючи положення ч.2 ст.388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17, від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 та інших. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених ч.1 ст.388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у ч.2 цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (ст.387, ч.3 ст. 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору купівлі-продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування ст.388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16). З огляду на викладене, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Суд бере до уваги, що позивач, будучи обізнаним із перебігом виконавчого провадження та діями приватного виконавця, не скористався правом на їх оскарження у порядку статті 447 ЦПК України, а натомість вчинив дії, спрямовані на завершення виконавчого провадження, зокрема сплатив різницю між сумою боргу та вартістю квартири, що свідчить про фактичне визнання наслідків реалізації майна. Також суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99). Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про відсутність порушення права власності позивача, законність набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірну квартиру та безпідставність заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed