Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом вимоги якого мотивує наступним. 12 липня 2006 року, [PERSON] уклав генеральну кредитну угоду за № 010/14-20/631, як фізична особа з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» в подальшому правонаступником «Райффайзен Банк Аваль» в особі ІФФ ОД «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якої, на даний час, після зміни назви є АТ « Райффайзен Банк». В рамках даної генеральної кредитної угоди за № 010/14-20/631 були укладені кредитні договори за №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 та за №014/14-10/427G010/14 20/631 від 19.08.2008, а також кредитним договором №010/14-10-851 від 14.11.2007). Для забезпечення позичених коштів, АТ « Райффайзен Банк» уклав з приватним підприємцем [PERSON] 14 липня 2006 року договір Іпотеки за № 010/14-20/631, предметом якої були нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що находяться в [ADDRESS] . В даному договорі Банк є Іпотекодержателем, а [PERSON] . Іпотекодавцем. В зв`язку із наявною заборгованістю [PERSON] , Банк звернуся до Калуського міськрайонного суду із позовом про стягнення заборгованості. 23.03.2011 рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області у справі №2-64/11 стягнуто солідарно з [PERSON] та поручителів [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за вказаними Кредитними договорами у загальному розмірі 2 903 153,52 грн. В червні 2011 року отриманий в Калуському міськрайонному суді виконавчий лист був пред`явлений у Калуський ВДВС для виконання. Після вчинення державним виконавцем всіх необхідних виконавчих дій, предмет іпотеки був переданий на реалізацію торгівельній організації « Укрспецюст». Після того, як були проведені прилюдні торги у кількості 3-х разів, у зв`язку з відсутністю покупців на всіх трьох торгах, торги були визнані такими , що не відбулися. У відповідності до положень ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції «Про порядок проведення прилюдних торгів» державний виконавець запропонував стягувачу залишити предмет іпотеки за собою. Однак, Банк відмовився від даної пропозиції державного виконавця. В зв`язку з такою обставиною державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та повернув Банку виконавчий лист без виконання. Ціна продажу предмету іпотеки на третіх та останіх прилюдних торгах становила 720 000 грн. Ще до початку розгляду справи в суді про стягнення з [PERSON] коштів на користь Банку, позивач на підставі довіреності представляв його інтереси в робочих зустрічах у приміщенні ІФФ ОД» Райффайзен Банк Аваль та пізніше увесь час розгляду справи про стягнення коштів, в судах першої та апеляційної інстанцій. Після без результативних прилюдних торгів та повернення Банку виконавчого листа без виконання, під час чергової робочої зустрічі з керівництвом ІФФ ОД « Райффайзен Банк Аваль» з боржником [PERSON] з приводу погашення заборгованості, та участі позивача в ній, та будучи обізнаними про те, що він орендує у [PERSON] цілісний майновий комплекс, який є предметом іпотеки і втрата права орендувати майновий комплекс буде для нього украй негативною, через наявність у позивача підписаних ділових угод та фактично завдасть йому великого клопоту, йому було запропоновано врятувати майно його довірителя [PERSON] та фактично і його, яке перебувало в іпотеці, шляхом погашення боргу Боржника перед банком, як третьою особою. Отже виникла ситуація яка стала реальною загрозою з приводу подальшого використання іпотечного майна позивачем у зв`язку із реальним зверненням стягнення на дане майно і необхідність вирішити її з Банком, згідно приписів чинного законодавства. Беручі до уваги викладені вище обставини, позивач прийняв на таку пропозицію Банку та запросив від нього направити Позивачу офіційно оформлену письмову пропозицію (Оферту). Вирішуючи питання щодо виконання обов`язку Боржника, Банк повідомив його в усному порядку, а у подальшому письмово, що рішенням Малого Кредитного комітету Банку від 17.01.2013 року, було надано дозвіл на продаж йому, як потенційному покупцю, іпотечного майна, яке належить [PERSON] , а саме нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому загальною пл. 1582,2 кв.м, за адресою у [ADDRESS] . Під час розгляду та ухвалення даного рішення Малого КК Банку, позивач участі не приймав, документи які були підставою для прийняття даного рішення та інших істотних моментів прийнятого рішення відомості відсутні, однак дане рішення є важливим у доказовій базі позивача та суду з метою встановлення всіх обставин справи. Позивач звертався з заявою до Банку з проханням надати витяг з вищезазначеного рішення але отримав відмову, з поясненням, що даний документ є внутрішнім документом Банку, що спонукає у зверненні до суду з клопотанням про витребування даного доказу. Також відбулося звернення позивача до уповноваженого з прав людину при ВР України. Його звернення було перенаправлено Уповноваженим до Національного банку України та пізніше отримана відповідь, що відібравши пояснення від банку, НБУ вважає що даний документ не стосується прав позивача та обов`язків є суто внутрішнім документом Банку, а отже він не може розкривати банківську таємницю. Однак, позивач вдруге направ НБУ додаткові письмові докази які свідчили, що прийняте рішення стосується його, так як даним рішення саме його, а не будь кого, визнали «Потенційним покупцем», а отже прийняли рішення стосовно мене, моїх прав та обов`язків. Також, Банк додатково, письмово підтвердив свої наміри, щодо надання йому можливості та погодження права на погашення кредитних зобов`язань [PERSON] , як третьою особою в тому числі своїм листом від 18 лютого 2013 року за №140 13-02-00/-74, направивши письмову пропозиція про можливість виконання обов`язку Боржника шляхом погашення його кредитних зобов`язань. В даній письмовій пропозиції, були обумовлені істотні моменти, а саме вартість заставного майна в сумі 750 000,0 грн, яка дорівнювала узгодженій з Боржником та Стягувачем остаточної та встановленої суми заборгованості та графік внесення коштів на рахунки банку сум в розмірі 500 000 грн. до 18.02.2013 року і 250 000 грн. до 05.03.2013 року, і що саме головне, що було закріплено у оферті, це те що Банк «після повної оплати потенційним покупцем [PERSON] вартості заставного майна в сумі 750 000 з направленням грошових коштів в сумі 750 000 на погашення заборгованості по кредитному договору № 014/14-10/427G від 19.08.2008 року ; № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року, Івано-Франківська ОД АТ « Райффайзен Банк Аваль» гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до [PERSON] щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості позичальника [PERSON] ». В рамках зазначених вище домовленостей, Банк, 31.01.2013 року, також направив офіційний лист до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу, Тихан О.М, за № 140-13-2-00/16-49, яка в свій час посвідчувала договір іпотеки між Позичальником та Банком, в якому зазначає про те, що: « надає свою згоду на продаж іпотечного майна, [PERSON] , як покупцю, за договірною ціною в 750 000 грн. та зазначався графік внесення цих коштів. Отже, даним документом додатково конкретизовано вартість продажу Заставного майна, предмета іпотеки у розмірі 750 000,0 гривень, тобто визначений та встановлений і погоджений сторонами розмір заборгованості. Таким чином, як вбачається із змісту зазначених вище листів, у разі проплати 750 000,0 гривень, на вказаний Банком рахунок, [PERSON] повністю виконував кредитні зобов`язання Боржника узгоджених з Банком розміру заборгованості Боржника. Звертаю увагу суду на те, що в існуючих кредитних правовідносинах між боржником та Банком не існувало будь-яких договірних обмежень щодо [PERSON] та його виконання обов`язку Боржника особисто. Таким чином для третьої особи, яким є позивач, не існувало перешкод у виконанні обов`язку Боржника так як, окрім усього існувала реальна загроза втрати права розпорядження майном на підставі існуючого договору оренди. Вважає, що в офіційних повідомленнях Банка є всі ознаки наміру укласти правочин та у якому були зазначені фактично усі істотні моменти та прописані інші важливі умови. Таким чином, діючи у відповідності до умов домовленості між Позивачем та Банком та метою їх виконання, Позивач, 31.01.2013 року, частково виконав взяті на себе зобов`язання у відповідності до умов наявного правочину, а саме здійснено переказ коштів в сумі 500 000 грн. на рахунок вказаний банком. Також , поступово в рамках домовленостей Позивачем на рахунок Банку, були перераховані і решта суми в розмірі 250 000 грн. Станом на 08.05.2014 року позивач виконав зобов`язання і повністю розрахувався по кредитних зобов`язаннях [PERSON] . Однак, листом від 23 квітня 2019 року за № 140/8/332, Банк в черговий раз письмово повідомив Позивача про наявні письмові домовленості та зазначив, що «У зв`язку із небезпекою втратити право на зазначено майно боржника [PERSON] внаслідок звернення кредитором (Банком) стягнення на нього, позивачем з Банком відповідно до ст. 528 Цивільного кодексу України у 2013 році досягнуто домовленість щодо вивільнення з-під іпотеки Банку Предмета іпотеки за умови сплати Вами , як третьою особою на користь Банку грошових коштів у сумі 750 000,0 грн. в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами. Станом на 11.04.2019 року Банком отримано від [PERSON] , як третьої особи у зобов`язанні, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами і зараховано на таке погашення кошти у сумі 749 999,0 гривень. Позивачем, негайно проведений платіж на суму 1 ( одна гривня) , що підтверджується банківською квитанцією від 01.05.2019 року на рахунок вказаний самим Банком з призначенням платежу:« Погашення кредитної заборгованості [PERSON] , за придбання нерухомого майна, предмету іпотеки» Отже, в цілому Позивачем документально підтверджується сплата 750 000,0 гривень. Окрім цього, 23.02.2022 року за № 188/2/120, Банк своїм листом, в черговий раз зазначив про наявність домовленостей між Позивачем та Банком та в цілому їх виконання і про можливість вивільнення предмету іпотеки за умови сплати Позивачем , як третьою особою у відповідності до ст. 528 ЦК України коштів в сумі 750 000,0 гривень і що Банк готовий розглядати питання щодо виведення майна з-під забезпечення після надання Позивачем своє письмової згоди/заяви на таке виведення. Дана обставина, знову ж таки, підтверджує виконання Позивач взятих на себе зобов`язань по проведенню розрахунку з Відповідачем так як загально відомо, що предмет іпотеки може бути вивільнений з під обтяження тільки у разі повного розрахунку по кредитним зобов`язанням [PERSON] 08.06.2023 року Банк направив Позивачу лист за № 188/2/390, у відповідь на його звернення, у якому повідомив, що сплата коштів здійснювалася Вами у відповідності до ч.3 ст 528 ЦК України задля уникнення небезпеки втратити ваше право на майно боржника [PERSON] , зокрема права оренди майна, сплата ж вами коштів в сумі меншій за заборгованість [PERSON] за вищевказаними кредитними договорами не призвела до повного погашення його заборгованості перед Банком, однак Банк знову ж таки готовий за його заявою вивільнити заставне майно з під обтяженні. Отже, внаслідок письмових домовленостей які були направлені Позивачу від 18 лютого 2013 року за № за №140-13-02-00/-74 та офіційного листа до приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу, Тихан О.М, за № 140-13-2-00/16 49, у якому також були викладені умови домовленостей між Позивачем та вищезазначені офіційні листи направлені Позивачу, виникли зобов`язальні відносини, згідно яких Позивач мав сплати 750 000,0 гривень на рахунок погашення кредитних зобов`язань [PERSON] у сумі 750 000,0 гривень , а Банк, серед іншого вчинити похідні дії від зобов`язання сплатити кошти у сумі 750 000,0 гривень та у кінцевому результаті вивільнити предмет іпотеки з під обтяження. Окремо прошу суд звернути увагу , що Відповідачем не заперечується факт отримання від Позивача коштів в сумі 750 000,0 гривень, а отже обставини та факти які визнаються стороною, згідно приписів норм процесуального права не потребують доказуванню. При цьому, Банк не звертався до позивача з приводу зміни або розірвання або припинення договірних зобов`язальних відносин, відкликання пропозиції, щодо погашення заборгованості [PERSON] або бажання повернути Позивачу перераховані на рахунок Банку, кошти в сумі 750 000 грн., як такі, що безпідставно отримані чи безпідставно збереженні. Просить врахувати те, що станом на день подання даного позову Позивач не звертався до суду з тотожним позовом про встановлення факту виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитними договорами за № 014/14-10/427G від 19.08.2008 року та № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року укладених між [PERSON] та Банком, позивачем як третьою особою , в тому числі і тими самими сторонами. Водночас, вважає за необхідне довести до відома суду про розгляд справ, які відбувалися між ним та Банком. Так, у відзивах, до усіх справ, Банк завжди, серед іншого, вказував про те, що між позивачем та ними були тільки домовленості , щодо виконання Позивачем кредитних зобов`язань [PERSON] і нічого інакшого. Також у вищезазначених справах судами не розглядались та не встановлювалися факти і підстави виконання кредитних зобов`язань [PERSON] , третьою особою на підставі ч.3 ст 528 ЦК України. Отже, Позивач вживав усіх можливих заходів щодо захисту своїх порушених прав не завжди, можливо в ефективний спосіб. Це як зазначалося вище, зобов`язати Банк вчинити дії по заміні сторони договору іпотеки, визнати новим іпотекодержателем, визнати недійсним договір факторингу між Банком та ПАТ «Вектор Банк», визнати зобов`язання [PERSON] перед Банком виконаними, а отже з позовними вимогами які існують у даній справі Позивач звертається вперше. Тому просить суд винести рішення, яким визнати факт виконання, [PERSON] кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006 та за №014/14-10/427G010/14- 20/631 від 19.08.2008, укладенних між [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк». Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.08.2025\~відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи, запропоновано відповідачам у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, представником відповідача АТ «Райффайзен Банк» - адвокатом Сандуляк С.А. подано відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечила, оскільки вважає їх \~необґрунтованими та безпідставними з підстав наведених у відзиві (а.с.149-158). Позивач правом подання відповіді на відзив скористався, та 01.09.2025 року подано відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України, у відповідності до якого вважає, що факти та обставини наведені АТ «Райффайзен Банк» не спростовують позовні вимоги, оскільки Банк в відзиві навіть не наводить будь яких аргументів на свою користь, щодо обґрунтованої неможливості визнати факт виконання кредитних зобов`язань боржника третьою особою в порядку ч.3 ст 528 ЦК України у цілому або частково, хоча кошти в обумовленій сумі, згідно письмовій домовленості у розмірі 750 000,0 отримали та зарахували на свій рахунок (а.с.167-173). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1,3 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Встановлено, що 12.07.2006 р. між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] укладено Генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631 від 12.07.2006р., в рамках якої було укладено Кредитний договір № 014/14-10/427G 010/14-20/631 від 19.08.2008 року та Кредитний договір № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року. 14.07.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 14.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований в реєстрі за №Д-819, яким в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у [ADDRESS] . У зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитними договорами Банк був змушений стягувати кредитну заборгованість у судовому порядку. Так, 23.03.2011 року Калуським міськрайонним судом винесено рішення № 2-64/2011 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку боргу по Кредитних договорах у сумі 2 903 153,52 грн. Видано виконавчі листи. У подальшому, Банком вжиті заходи для виконання рішення суду в примусовому порядку. Як зазначає [PERSON] , який представляв інтереси [PERSON] , та й орендував у Позичальника предмет іпотеки. У зв`язку із небезпекою втратити право користування на зазначене майно [PERSON] внаслідок звернення Банком стягнення на предмет іпотеки, [PERSON] у 2013 року з Банком досягнуто домовленість щодо вивільнення Банком з-під іпотеки та зняття заборони з Предмета іпотеки задля його придбання [PERSON] у [PERSON] за умови сплати [PERSON] як третьою особою відповідно до п. 3 ст. 528 Цивільного кодексу України Банку грошових коштів у сумі 750 000,00 грн. в строк до 15.08.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитними договорами. Зазначені умови і домовленості у відведений для цього термін і в належному об`ємі Заявником виконані не були, останній платіж позивачем здійснений у 2019 році. Частиною 3 ст. 528 ЦК України встановлено, що інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512 - 519 цього Кодексу. Листом АТ «Райффайзен Банк» за №140-13-2-00/16-74 від 18.02.2013р. було зазначено наступне: «Після повної оплати потенційним покупцем [PERSON] вартості заставного майна в сумі 750 000,00 грн. з направленням грошових коштів в на погашення заборгованості по кредитному договору №014/14-10/427G від 19.08.2008р., №014/14-20/631-1 від 12.07.2006р., Івано-Франківська ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до [PERSON] щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Однак, позивач стверджує, що зазначений Лист є офертою стосовно викупу майна, яке перебуває у Іпотеці АТ «Райффайзен банк». Суд приходить до переконання та не погоджується з вказаним твердженням позивача, оскільки позивач здійснює підміну понять, припинення обтяження та безпосередньо продаж майна. Банк не був та, відповідно, не є власником будівель по [ADDRESS] , власником зазначених об`єктів нерухомості є [PERSON] , відповідно Банк не міг та і не може здійснити їх продаж на підставі договору купівлі-продажу. Виключно власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном ч. 1 ст. 317 ЦК України. Банк зобов`язувався лише припинити обтяження нерухомого майна, у разі здійснення [PERSON] перерахування коштів у розмірі та у строк, який було запропоновано Банком, задля усунення перешкоди у вигляді зареєстрованої у реєстрі нерухомого майна заборони (запису про заборону) відчуження майна, обтяженого іпотекою, та надання можливості [PERSON] продати, а [PERSON] придбати будівлі по [ADDRESS] . При цьому, колегіальний орган Банку - Малий комітет з проблемних кредитів Райффайзен Банк ухвалив рішення від 17.01.2013 р. стосовно клієнта Банку [PERSON] , яким надав згоду саме [PERSON] , як власнику та іпотекодавцю нерухомого майна-будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] на його виведення з-під обтяження Банка для подальшого добровільного продажу (мета прийняття рішення) на користь Позивача. Частина 2 ст. 642 ЦК України встановлює, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Матеріалами справи встановлено, і не заперечується і самим позивачем, що ним істотно, майже на 6 років, а саме у 2013 р. кошти мали бути внесені, а фактично внесені в повній сумі у 2019 році, порушив строки внесення коштів у повному розмірі 750 000,00 грн., тому відповідно посилання на оферту та її прийняття взагалі є безпідставним. Суд зауважує, що договір купівлі-продажу - це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України). Основним обов`язком продавця є обов`язок передати товар (з його приналежностями та документами) покупцеві. Відповідно до стаття 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При цьому, як вбачається з листа Банку від 01.03.2013 року за вих. №97-2-7-00/855, Банк наголошував, що «Банк підтверджує намір здійснення угоди купівлі-продажу майна між [PERSON] та [PERSON] . Тобто, АТ «Райффайзен Банк» як іпотекодержатель відповідного майна брав на себе зобов`язання тільки з вивільнення з-під обтяження майна, що є предметом іпотеки, для подальшого придбання Позивачем вказаного майна у його титульного власника - [PERSON] . Більше того, [PERSON] не були виконані у повному обсязі та в обумовлений сторонами строк свої зобов`язання зі сплати 750 000 грн. Як встановлено матеріалами справи історія правовідносин між Банком та Позивачем триває з 2012 року, а починаючи з 2018 року [PERSON] є ініціатором низки судових проваджень, відповідачем у яких серед іншого є АТ «Райффайзен Банк». Дослідивши численні рішення, які містяться в матеріалах справи, судом встановлено, що викладені у позові обставини вже неодноразово були предметом дослідження судів України, перевірені судами та їм була надана відповідна правова оцінка з дотриманням вимог процесуального законодавства (судові справи №757/21848/22ц, №345/2398/22, №345/4670/18ц, №757/13512/22ц, №910/3548/23, №757/45569/23ц, №757/56692/23ц, №757/26252/23ц) ((а.с.39-135)). Судами вже встановлені певні обставини взаємовідносин [PERSON] з [PERSON] , з АТ «Райффайзен Банк» та їм вже надана правова оцінка з дотриманням вимог процесуального законодавства. Факти та обставини, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, є обов`язковими (ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»). Обов`язковість судового рішення передбачена п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/45569/23-ц, вже встановлено що «Позивач ( [PERSON] ) стверджує, що лист банку від 18 лютого 2013 року за вих. № 140-13-2-00/16-74 є офертою (пропозиція) стосовно викупу майна у банку та закриття всієї заборгованості [PERSON] перед банком. Однак з таким твердженням суд не погодився, оскільки, як вбачається з матеріалів, наявних у матеріалах справи, вказане майно перебувало в іпотеці в AT «Райффайзен банк», а не у власності, тобто банк був іпотекодержателем предмета іпотеки, переданого власником [PERSON] (іпотекодавцем) у забезпечення виконання останнім своїх грошових зобов`язань перед кредитодавцем-банком…» (а.с.78-84). Позиція Позивача щодо «у разі проплати 750 тис. грн. на вказаний Відповідачем рахунок я повністю виконував кредитні зобов`язання Боржника узгоджених з Відповідачем 2 розміру заборгованості Відповідача 1» також не відповідає дійсності зважаючи на наступне. Так, Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчака Л.Б., справа №345/2398/22 було винесено рішення суду від 22.12.2022 року, яке набрало законної сили 23.01.2023 року, яким позов [PERSON] про зобов`язання вчинити дії до Банку залишено без задоволення. «АТ «Райффайзен Банк» гарантував вивільнення предмету іпотеки з-під обтяжень за умови сплати [PERSON] 750000 грн. в строк до 15.08.2013 (лист №140-13-2-00/16-34 від 23.01.2014). Станом на 23.01.2014 [PERSON] було внесено 734000 грн., однак доказів оплати Позивачем обумовленої суми в розмірі 750000 грн. у строк до 15.08.2013, не було надано, скільки кошти не були внесені. АТ «Райффайзен Банк» не було продовжено вказаний строк.» (а.с.106-109). У справі №345/4670/18-ц, що розглядалася Печерським районним судом міста Києва Бак А.С. звернувся із позовом про визнання його новим кредитором у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631. Так, постановою Київського апеляційного суду у справі №345/4670/18ц від 20.01.2022 року, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове, яким позов [PERSON] про визнання його новим кредитором відхилено у повному обсязі. З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції [PERSON] не звертався, визнавши тим самим правильність і законність вказаного рішення, а також встановлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини, зокрема, те, що права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631, укладеною 12 липня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631, до [PERSON] не перейшли (а.с.39-47). Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2023 року у справі 910/3548/23 позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним укладеного між АТ "Райффайзен Банк" та ПАТ "Вектор Банк" договору факторингу (портфельного відступлення прав вимоги) від 8 грудня 2016 року в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою від 12 липня 2006 року № 010/14-20/631, укладеною між Банком та [PERSON] , у межах якої були укладені кредитні договори: від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/4270010/14-20/631 відхилені у повному обсязі та встановлено наступне, що повністю підтверджую правову позицію АТ «Райффайзен Банк», а саме: «Згідно листа АТ "Райффайзен Банк Аваль" № 140-13-2-00/16-34 від 23 січня 2014 року Позивача повідомлено, що згідно умов протоколу від 17 січня 2013 року про надання згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна [PERSON] , а саме: нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому … за 750000,00 грн. та протоколів про продовження строку дії даного проколу, Позивач мав внести кошти до 17 квітня 2013 року. Листом директора виконавчого директора ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» надано остаточний строк для оплати до 15 серпня 2013 року. Як встановлено судами, позивач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати коштів у сумі 750 000,00 грн в обумовлений сторонами строк до 15.08.2013. Позивачем не доведено наявність у нього будь-яких прав кредитора за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між [PERSON] та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14 20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008. Крім того рішенням встановлено, що загальний розмір зобов`язань боржника становить 2 903 153,52 грн, а не 750 000,00 грн, в зв`язку з чим в будь-якому випадку у позивача не може виникнути право вимоги до боржника за всіма зобов`язаннями за кредитними договорами.». Вказане рішення залишене без змін відповідно до Постанови Північного апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2023 року. (а.с.63-68). Таким чином, судами вже встановлений факт, що правовідносини між Банком та [PERSON] не є офертою/пропозицією та не мають наслідки прийняття такої пропозиції. Крім того, судами встановлений факт не виконання Позивачем взятих на себе зобов`язань щодо оплати коштів у сумі 750 000,00 грн в обумовлений сторонами строк до 15.08.2013 р. Також судами встановлено, що Позивачем не були погашені не всі кредитні зобов`язання [PERSON] та у Позивача не має права вимоги до боржника за всіма зобов`язаннями за кредитними договорами. Внаслідок сплати [PERSON] коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань [PERSON] відбулося часткове, а не повне погашення кредитної заборгованості останнього, що також було зафіксовано у вищепереліяених судових рішеннях. Тому, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо того, що АТ «Райффайзен Банк» не є кредитором [PERSON] , оскільки ще 8 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» був укладений договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «Вектор Банк» отримав право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та Кредитним договором №014/14 10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008 року, що укладені в межах Генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 року. З дати відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк» перестав бути стороною в зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитних договорів укладених з [PERSON] . Таким чином, АТ «Райффайзен Банк» у даній справі є неналежним відповідачем. При цьому суд зазначає, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Так, судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з вимогою визнати факт виконання кредитних зобов`язань [PERSON] за кредитними договорами. Однак, прийнятими раніше судовими рішеннями у справах вже встановлювався факт відсутності у [PERSON] прав вимоги до боржника за всіма зобов`язаннями за кредитними договорами (справа №910/3548/23), також [PERSON] було відмовлено у визнанні новим кредитором у справі №345/4670/18ц. За таких обставин,\~\~суд вважає, що доводи позивача є необґрунтованими та в контексті звернення безпідставними, оскільки наявний новий кредитор, який виконав поставлені умови Банком, виконання яких і підстави були досліджені судами. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача є дослідженими та встановленими рішеннями суддів, відтак, визнання факту виконання [PERSON] , як третьою особою, кредитних зобов`язань позичальника [PERSON] за кредитними договорами №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та № 014/14-10/4270010/14- 20/631 від 19.08.2008 року, перед АТ « Райффайзен Банк» у повному обсязі, є не можливим та свідчить про не погодження з рішеннями суддів, які набрали законної сили. Згідно з нормами ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України\~передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2\~ст. 78 цього ж Кодексу\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необгрунтованими та належним чином спростовані стороною відповідача. Оскільки в позові позивачу відмовлено, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed