Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Комунальник-М» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з займаної посади, поновлення на займані посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до наказу № 151ОС від 20 грудня 2021 року його було прийнято на роботу в Комунальне підприємство «Комунальник-М» на посаду головного інженера з 22 грудня 2021 року з випробувальним терміном на один місяць. Згідно розпорядження Комунальне підприємство «Комунальник -М» № 2 від 01 березня 2021 року позивача зобов`язано розробити та погодити у відповідних інстанціях (ДУ «Черкаський ОЦКПХ МОЗ» Маньківська селищна рада) технологічний регламент добування води подачі її до споживачів та відведення, терміном до 10.03.2023 року. 09.03.2023 року [PERSON] звернувся до відповідача текстовим повідомленням у «Viber» групу відповідача з проханням надати паспорти свердловин для завершення розробки технологічного регламенту для уточнених даних, проте повідомлення не вдалося відправити, у зв`язку з видаленням позивача керівником підприємства з вказаної групи. 09 березня 2023 року [PERSON] на електронну адресу відповідача направив технологічний регламент водопостачання без даних по свердловинах оскільки паспорти на вказані об`єкти знаходяться в керівника та відповідачу такі документи надані не були. 17 квітня 2023 року на 16.30 [PERSON] був запрошений в кабінет до керівника відповідача разом із [PERSON] , у вказаному кабінеті знаходились працівники відповідача інспектор [PERSON]. Керівник комунального підприємства «Комунальник -М» попросив [PERSON] запросити в кабінет [PERSON] . У присутності вказаних осіб керівник комунального підприємства «Комунальник -М» звернувся до позивача з вимогою про надання пояснень стосовно невиконання доручень від 01 березня 2023 року № 2. [PERSON] надав усні пояснення, однак при цьому керівник відповідача зауважив, що пояснення необхідно надати в письмову вигляді. Позивач погодився викласти пояснення у письмовому вигляді, коли матиме при собі окуляри. Після завершення робочого дня 17 квітня 2023 року на банківську карту позивача почали надходити кошти від відповідача, а саме заборгованість по заробітній платі та лікарняні за січень та лютий 2023 року. 18 квітня 2023 року [PERSON] приймав участь у роботі постійної комісії селищної ради з питань депутатської діяльності та регламенту, регуляторної політики, правопорядку, оборони та боротьби з організованою злочинністю, яка розпочала свою роботу о 08.00 год. 18 квітня 2023 року орієнтовно о 08 год. 20 хв. позивачу зателефонувала [PERSON] та повідомила про необхідність з`явитися на робоче місця до керівника підприємства. [PERSON] вказав, що в даний час з`явитися немає змоги, так як бере участь у роботі постійної комісії та звільняється від виконання виробничих або службових обов`язків відповідно до ст. 32 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», проте може з`явитися в період перерви в роботі постійної комісії. Так, в період перерви у роботі постійної комісії позивач з`явився за місцем своєї роботи. При спілкуванні з [PERSON] , [PERSON] намагався з`ясувати причину терміновості виклику керівником підприємства у його «депутатський день» та помітив на її робочому столі документи із зазначенням власного прізвища та запитав чи ці документи йому. [PERSON] підтвердила, що документи для позивача. Як виявилося вказаними документами був наказ № 32 ОС від 17.04.2023 року про звільнення [PERSON] відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України та документ, в якому вказано налати пояснення про порушення трудової дисципліни позивачем без зазначення дати та вихідного номеру. Також позивач зазначає, що 25.04.2023 року на поштову адресу [PERSON] надійшов рекомендований лист з повідомленням про вручання від [PERSON] в якому, містився опис вкладень до цінного листа, розрахунковий лист, наказ про звільнення та лист щодо необхідності підписати обхідний лист для отримання трудової книжки, яка не видана позивачку з вини відповідача. Наказ № 32 ОС про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності був прийнятий 17 квітня 2023 року, в той час, як адміністрації підприємства вже 09.03.2023 року було відомо, що належним чином виконати розпорядження не є можливим. Однак наказ про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності був виданий відповідачем після спливу місячного строку. Посадова інструкція від 22.12.2021 року з якою [PERSON] ознайомився під час прийому на роботу не передбачала такого виду робіт та не включала до посадових обов`язків «Розробку та погодження у відповідних інстанціях (ДУ «Черкаський ОЦКПХ МОЗ» Маньківська селищна рада) технологічного регламенту добування води, подачі її до споживачів та водовідведення». Посадова інструкція від 13.02,2023 року з певними пунктами якої позивач не погодився також не має посадових обов`язків щодо «розробки та погодження у відповідних інстанціях (ДУ «Черкаський ОЦКПХ МОЗ» Маньківська селищна рада) технологічного регламенту добування води, подачі її до споживачів та водовідведення». Крім того сам факт нової посадової інструкції свідчить про зміну істотних умов праці - про що працівник мав бути повідомлений не менш як за два місяці. Враховуючи, що розпорядження № 2 було датовано 01 березня 2023 року вказаний строк не було дотримано. Звільнення відбулося на підставі встановленого 17 квітня 2023 року директором [PERSON] невиконання Розпорядження. З [PERSON] у позивача як з керівником були напружені стосунки. З оскаржуваним наказом позивача не було ознайомлено в строки та в порядку, що передбачений трудовим законодавством. В день оформлення та видачі оскаржуваного наказу [PERSON] був присутній на робочому місці, проте оскаржуваний наказ щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення вручено йому не було. На думку позивача відповідач порушив порядок вручення оскаржуваного наказу, тобто не вручив його під підпис. Крім того, [PERSON] звертає увагу, що директор підприємства - [PERSON] не мав повноважень видавати та підписувати будь-які розпорядчі документи починаючи з 06 квітня 2023 року. Постановою Верховного Суду від 06.04.2023 року справа № 701/119/19, провадження № 51-786км23 ухвалено - «Вирок Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року стосовно Особи 7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника Особа 6 - без задоволення». Вироком Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року № 701/119/19 «Вирок Маньківського районного суду Черкаської області» від 21.03.2022 року стосовно Особи 9 - скасовано». Ухвалено новий вирок, яким Особу 9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 КК України та призначено Особі 9 покарання за ч. 3 ст. 368-3 КК України у виді штрафу в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих функцій на строк 1 рік. Незаконні дії відповідача, які полягають у накладенні на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення послугувало причиною позбавлення останнього заробітку, винагород та премії, приниження честі та гідності, не тільки як працівника, як депутата місцевої ради, тому такі дії відповідача спричинили [PERSON] моральну шкоду, яку він оцінюю в 20 000 (двадцять тисяч) грн. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду та просив визнати незаконним та скасувати наказ № 32 ОС від 17 квітня 2023 року про звільнення головного інженера Комунального підприємства «Комунальник -М» та поновити його на займані раніше посаді. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень 00 коп., судовий збір у сумі 2147,20 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 4 000 грн. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 31.05.2023 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 25.09.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Гармаш Н. М. заявлений позов підтримав повністю та просила його задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов просив задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що регламент технічного водопостачання був розроблений та зберігався у сейфі директора [PERSON] . Із старим регламентом він не знайомий. У чому причина заміни регламенту йому не відомо. Він особисто звертався до [PERSON] той його ігнорував, не допускав до планування. Останній був вимушений викликати поліцію. Розпорядження № 2 про розробку регламенту отримав перед звільненням. У судовому засіданні представник відповідача КП «Комунальник -М» адвокат Мельник В.В. просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, а в разі задоволення позову стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу не більше як за рік, оскільки судова справа розглядалася у суді понад рік, а затягування розгляду справи відбулося саме з вини працівника. Явку позивача судом визнано обов`язковою 28.05.2024 року. До моменту винесення рішення суду з вини позивача не відбулися наступні судові засідання: 09.09.2024-позивач не з`явився у судове засідання; 19.11.2024 - відкладено судове засідання за клопотанням представника позивача; 06.01.2025 - позивач не з`явився у судове засідання;05.03.2025 - клопотання представника позивача про відкладення судового засідання; 23.06.2025 - позивач не з`явився у судове засідання. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом установлено, що згідно наказу № 151 ОС від 20.12.2021 [PERSON] прийнято на посаду головного інженера КП «Комунальник -М» до роботи приступити 22 грудня 2021 року з випробуванням терміном на один місяць. Оплатою праці згідно штатного розпису. Ознайомлений : - правилами внутрішнього трудового розпорядку; колективним договором; правилами техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони (а.с.22 Т.1). З посадовою інструкцію головного інженера [PERSON] ознайомлений 22.12.2021 року (а.с.23-26 Т.1). З посадовою інструкцію головного інженера комунального підприємства «Комунальник -М» Риндюк В.С. ознайомлений та отримав один екземпляр 15.02.2023 року та зазначив, що є запитання до певних пунктів посадової інструкції (а.с.27-30 Т.1). Відповідно до розпорядження № 2 від 01.03.2023 р. Комунального підприємства «Комунальник -М» зобов`язує : 1.Головного інженера [PERSON] розробити та погодити у відповідних інстанціях (ДУ «Черкаський ОЦКПХ МОЗ» Маньківська селищна рада) технологічний регламент добування воли, подачі її до споживачів та водовідведення, терміном до 10.03.2023 року. 2.Неухильно виконувати вимоги викладені у технологічному регламенті добування води, подачі її до споживачів та водовідведення, терміном постійно. 3.Бухгалтеру по заробітній платі [PERSON] ознайомити під особистий підпис із розпорядженням усіх осіб, яким надаються відповідні доручення, терміном до 02.03.2023 року (а.с.31 Т.1). Згідно із скріншоту зробленого у застосунку «Viber» 09.03.2023 року, [PERSON] звернувся до КП Комунальник М із повідомленням такого змісту «Доброго дні [PERSON] . Так як зранку не було планування і Вас немає, а мені для виконання завдання потрібно паспорти на свердловини для завершення розробки технологічного регламенту, з метою уточнених даних». Проте повідомлення не було відправлено адресу, у зв`язку з видаленням з групи позивача, [PERSON] (а.с.32 Т.1). 09 березня 2023 року [PERSON] направив на електронну адресу відповідача повідомлення такого змісту «Доброго дні [PERSON] . Так як зранку не було планування і Вас немає, а мені для виконання завдання потрібно паспорти на свердловини для завершення розробки технологічного регламенту, з метою уточнених даних, відправляю створений документ без уточнення даних по свердловинах». Вкладені файли: Технологічний регламент водопостачання (а.с.32 Т.1). Відповідно до повідомлення Маньківської селищної ради від 18.04.2023 № 338/02-17, що 20 квітня 2023 року о 10.00 год. відбудеться чергова двадцять сьома сесія Маньківської селищної ради. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» прошу надати можливість взяти участь у роботі постійної комісії селищної ради з питань депутатської діяльності та регламенту, регуляторної політики, правопорядку, оборони та боротьби з організованою злочинністю ( 18.04.2023 р. о 08.00 год.) та сесії депутату селищної ради [PERSON] ( а.с.33 Т.1). Згідно повідомлення адресованого [PERSON] про надання письмового пояснення про порушення трудової дисципліни без номеру та дати, вбачається, що 01 березня 2023 року, директором КП «Комунальник -М» було видано розпорядження № 2. Відповідно до даного розпорядження головного інженера зобов`язано розробити та погодити у відповідних інстанціях технологічний регламент добування води, подачі її до споживачів та водовідведення. 17.04.2023 року директором КП « Комунальник -М» було встановлено, що [PERSON] не виконав вищевказане Розпорядження, що свідчить про невиконання ним без поважних причин покладених на нього обов`язків. З метою встановлення чи відсутності у Ваших діях факту порушення трудової дисципліни прошу Вас надати письмове пояснення щодо невиконання Розпорядження № 2 від 01.03.2023 року (а.с.31 Т.1). Відповідно до наказу № 32 ОС від 17.04.2023 р. [PERSON] , головного інженера, звільнити 17 квітня 2023 року за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією, Колективним договором, п.3 ст. 40 КЗпП України. Головному бухгалтеру провести з [PERSON] повний розрахунок відповідно до чинного законодавства (а.с.35 Т.1). Згідно до копії опису цінного листа, [PERSON] направлено 19.04.2023 року розрахунковий лист на 1 арк, наказ на 1 арк, лист на 1 арк. Вищевказаний лист [PERSON] отримав 25.04.2023 року. Постановою Верховного Суду від 06.04.2023 року справа № 701/119/19, вирок Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року стосовно [PERSON] залишити без змін, а касаційну скаргу захисника- без задоволення. Вироком Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року вирок Маньківського районного суду Черкаської області» від 21.03.2022 року стосовно [PERSON] - скасовано. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 КК України та призначено [PERSON] покарання за ч. 3 ст. 368-3 КК України у виді штрафу в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих функцій на строк 1 рік. Відповідно до доповідної записки від 17.04.2023 року директора КП «Комунальник-М» [PERSON] , вбачається, що 01 березня 2023 року ним, як директором КП «Комунальник -М» було видано розпорядження № 2 яким головного інженера [PERSON] зобов`язано розробити та погодити у відповідних інстанціях технологічний регламент добування води, подачі її до споживачів та водовідведення. Даний регламент [PERSON] мав погодити у ДУ «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» до 10 березня 2023 р. [PERSON] повідомляв, що регламент добування води, подачі її до споживачів та водовідведення ним зроблено та направлено до ДУ «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» для погодження. Проте, 17 квітня 2023 року директору стало відомо, що головний інженер [PERSON] не зробив та не направив на погодження до ДУ «Черкаський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» регламент добування води, подачі її до споживачів та водовідведення. Дана інформація йому стала відома після телефонного дзвінка до даної державної установи, де йому повідомили що такий регламент на їх адресу не надходив. Вищевказана інформація [PERSON] йому не повідомлена. Таким чином, він вбачає у діях [PERSON] невиконання ним без поважних причин покладених на нього обов`язків, що тягне за собою порушення трудової дисципліни. Повідомляє, що ним будуть ужиті усі заходи щодо притягнення головного інженера [PERSON] до відповідальності у випадку встановлення факту порушення трудової дисципліни (а.с.116 Т.1). Згідно із актом від 17.04.2023 комунального підприємства «Комунальник -М», 17.04.2023 під час планування [PERSON] було вручено повідомлення про надання пояснень щодо факту невиконання Розпорядження № 2 від 01.03.2023 року проте останній відмовився надавати як усні так і письмові пояснення (а.с.118 Т.1). 17.04.2023 року за вих. № 53 директор комунального підприємства «Комунальник -М» [PERSON] звернувся до первинної профспілкової організації комунального підприємства «Комунальник - М» з проханням про надання попередньої згоди на притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни головного інженера КП «Комунальник -М» [PERSON] у вигляді звільнення за систематичне невиконання ним, без поважних причин обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією, колективним договором, п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.119 Т.1). Відповідно до листа голови первинної профспілкової організації комунального підприємства «Комунальник-М» [PERSON], первинна профспілкова організація комунального підприємства «Комунальник -М» не заперечує проти притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни головного інженера КП «Комунальник -М» [PERSON] у вигляді звільнення за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією., колективним договором, п. 3 ст. 40 КЗпП України ( а.с.120 Т.1). Згідно із актом від 17 квітня 2023 року складеного комунальним підприємством «Комунальник -М», 17.04.2023 року під час вручення [PERSON] наказу про звільнення [PERSON] № 32 ОС від 17.04.2023 р. останній відмовився отримувати вищевказаний наказ та попросив направити його поштовою кореспонденцією (а.с.121 Т.1). Відповідно до листа наданого головою первинної профспілкової організації комунального підприємства «Комунальник-М» [PERSON] на адвокатський запит адвоката Мельника В.В., що у зв`язку з тим, що [PERSON] із заявою про вступ до первинної профспілкової організації комунального підприємства «Комунальник -М» не звертався із моменту прийняття на роботу, то він відповідно не є членом Первинної профспілкової організації комунального підприємства «Комунальник -М» (а.с.167 Т.1). Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачу було видано письмове розпорядження, яке він не виконав. [PERSON] розпорядження отримав для ознайомлення, але його не повернув. У останнього витребовували пояснення чому він не підписав розпорядження. Він усно пояснив, що взяв для ознайомлення. Наказ про звільнення отримав, але його не підписав. Свідку відомо про одне розпорядження. В чому система її невідомо. Жодного акту не складали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є головною профспілки. Директор письмово звертався за погодженням звільнення [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що на час звільнення працював в одному кабінеті з [PERSON] . Керівник неодноразово надавав доручення позивачу, які останній не виконував, не приходив на наради та планування. Якщо приходив то навіть брати у руки завдання не бажав, виходив коли бажав. Листи отримував, не розписувався, пояснень не надавав. На даний момент технічний регламент затверджений. 17.04.2023 року підписував документи про невиконання доручення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач бажав стати директором, але йому не вдалося та почалися конфлікти. [PERSON] завдання не виконував. І він, як керівник підприємства почав ставити позивачу завдання письмово. Необхідно було розробити документацію, тому, що змінилася кількість свердловин та якість води. Розробка та погодження документації займає приблизно 5 днів. До спірних правовідносин, котрі виникли між сторонами підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Так, однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ч. 1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу врегульований ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. З передбачених зазначеною нормою права підстав працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України). Як вбачається із спірного наказу директора комунального підприємства «Комунальник -М» від 17.04.2023 № 32ОС «Про звільнення [PERSON] », [PERSON] , головного інженера, звільнити 17 квітня 2023 року за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього посадовою інструкцією, Колективним договором, п.3 ст. 40 КЗпП України. Головному бухгалтеру провести з [PERSON] повний розрахунок відповідно до чинного законодавства. Суд зауважує, що норма п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України дає роботодавцю право за власною ініціативою припинити трудові відносини з працівником у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (ПВТР), лише у випадку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків передбачає здійснення працівником щонайменше двох дисциплінарних проступків, за наслідками вчинення яких виноситься наказ про звільнення внаслідок систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №202/1275/18, від 11 листопада 2021 року у справі №674/395/18, від 11 вересня 2020 року, у справі № 638/14690/18-ц. Отже, звільнення за систематичне порушення посадових/робочих обов`язків можливе лише щодо працівників, які вже притягались до відповідальності, однак такі заходи відповідальності не мали належного впливу на працівника та порушення повторилось. У разі не дотримання роботодавцем передбачених п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вимог, звільнення працівника згідно із п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не може вважатися законним. Проте, під час розгляду справи суду не надано доказів які б свідчили про систематичність невиконання позивачем трудових обов`язків, у тому числі зокрема і допущення позивачем порушення покладених на нього обов`язків та притягнення його за це до відповідальності, а також того, що застосовані до позивача заходи дисциплінарного стягнення не дали позитивних наслідків і він знову вчинив дисциплінарний проступок, у зв`язку з чим до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У постанові Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 291/1352/20 наголошено увагу на тому, що з огляду на приписи трудового законодавства у справах, в яких заявлено про незаконність звільнення працівника, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідач не довів, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а також не надав суду відповідних доказів, які б надали суду можливість встановити вказані обставини. Крім того, неможливо залишити поза увагою, що спірний наказ директор [PERSON] прийняв 17 квітня 2023 року. Вироком Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року вирок Маньківського районного суду Черкаської області» від 21.03.2022 року стосовно [PERSON] - скасовано. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 КК України та призначено [PERSON] покарання за ч. 3 ст. 368-3 КК України у виді штрафу в розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн. з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих функцій на строк 1 рік. Постановою Верховного Суду від 06.04.2023 року справа № 701/119/19, вирок Черкаського апеляційного суду від 11 січня 2023 року стосовно [PERSON] залишити без змін, а касаційну скаргу захисника- без задоволення. Частиною 4 ст. 532 КПК України встановлено, що судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, що виконання вироку суду апеляційної інстанції в частині призначення додаткового покарання було зупинено та йому не було відомо, про рішення Верховного Суду. Ухвала про призначення касаційного розгляду на 06 квітня 2023 року постановлена Верховним Судом 27.02.2023 року, зареєстрована в ЄДРСР 27.02.2023 року, надання загального доступу забезпечено 28.02.2023 року. Таким чином, [PERSON] мав всі можливості та повинен був знати про результати касаційного розгляду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] 17 квітня 2023 року, згідно вироку суду, не мав права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарчих функцій та, відповідно, не мав права виносити спірний наказ. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наказ № 32 ОС від 17.04.2023 р. про звільнення [PERSON] з посади головного інженера комунального підприємства «Комунальник М» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, відтак позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді головного інженера комунального підприємства «Комунальник М». Оскільки суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, то в порядку ст.235 КЗпП України позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що є підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік, а саме з 18.04.2023 року по 18.04.2024 року, оскільки судова справа розглядалася у суді понад один рік, а також ряд судових засідання відкладався з вини позивача - 09.09.2024-позивач не з`явився у судове засідання; 19.11.2024 - відкладено судове засідання за клопотанням представника позивача; 06.01.2025 - позивач не з`явився у судове засідання;05.03.2025 - клопотання представника позивача про відкладення судового засідання; 23.06.2025 - позивач не з`явився у судове засідання. Затягування розгляду справи після визнання явки його обов`язкової відбулося саме з вини позивача. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Такої позиції дотримується і ВСУ, що викладена у постанові від 14.09.2016 р. за справою № 6-419 цс 16, якою сформульовано правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до статей 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень пунктів 8, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Судам необхідно враховувати, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його тривалості, негативних наслідків та інших обставин, які мають істотне значення. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові 14 лютого 2018 року у справі № 653/1238/16-ц (провадження № 61-1195св18) та у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17). Як вбачається з наявних матеріалів справи, суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивача, тобто встановлено факт порушення трудових прав [PERSON] внаслідок незаконного звільнення. Суд зазначає, що [PERSON] має право на отримання моральної шкоди, як відшкодування понесених ним втрат немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань та негативних змін в житті, яких позивач зазнав у зв`язку з посяганням на його трудові права та інтереси, порушенням нормального способу та укладу свого життя і необхідністю прикладення суттєвих додаткових зусиль для відновлення попереднього стану. Проте, проаналізувавши вищенаведені норми матеріального права, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 20 000 гривень, є таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки [PERSON] не надано на адресу суду належних та допустимих доказів в обґрунтування саме такого розміру немайнової шкоди, як не надано і відповідного розрахунку, доказів його співмірності з заподіяною шкодою та обґрунтування достатності 20 000 грн. для відшкодування перенесених позивачем моральних страждань. Також суд враховує, що наразі відсутній законодавчо встановлений алгоритм визначення розміру відшкодування моральної шкоди, тому її сума повинна бути визначена з урахуванням конкретних обставин справи, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи порушення прав позивача, докази, надані [PERSON] в підтвердження позовних вимог, суд вважає, що ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 5000 грн., що, на думку суду, є справедливим. Розподіл судових витрат. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такі висновки містяться в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18. Далі, положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18. Із матеріалів справи судом встановлено, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснювала адвокат Гармаш Ю.М., що підтверджується ордером від 16.05.2023 серія СА № 1055145, договором № 05 про надання правової допомоги від 22.02.2023 року, додаткової угоди № 02 до Договору № 05 про надання правничої допомоги від 22.02.2023 року, додаткової угоди про внесення змін до договору № 05 про надання правничої допомоги від 22.02.2023 року, додаткової угоди про внесення змін до договору № 05 про надання правничої допомоги від 22.02.2023 року, ак4том приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги № 05 від 22.02.2025 року до додаткової угоди № 02 до вказаного договру від 31.10.2025 року, платіжною інструкцією № 16397098 від 08.05.2023 року на суму 2000, 00 грн. призначення платежу згідно договору про надання правничої допомоги № 5 від 22.02.2023 року, платіжною інструкцією № @2PL588140 від 19.05.2023 року на суму 2000, 00 грн. призначення платежу згідно договору про надання правничої допомоги № 5 від 22.02.2023 року, Згідно з актом прийому передачі наданих послуг від 31.10.2025 р. загальна сума зазначених вище наданих адвокатом послуг складає 4000,00 грн. Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 4000,00 грн, що є співмірними з предметом спору, складністю справи та виходячи з наданих адвокатом послуг, виконаних робіт та затраченого часу. Статтею 141 ЦПК України установлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2 147,20 грн. судового збору, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial