Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Представник позивача ТДВ СК «Альфа-Гарант» - адвокат Білинова А.В. 14.05.2024 р. звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування, а саме з вимогами стягнути безпідставно набуту суму страхового відшкодування у розмірі 130000,00 гривень та судові витрати. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 р. (головуюча суддя Свячена Ю.Б.) відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 17.01.2025 р. на підставі Розпорядження в.о. керівника апарату суду №84/25 від 16.01.2025 р. призначено здійснити повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку із поданням заяви про відставку. 17.01.2025 р. за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 р. прийнято до розгляду цивільну справу, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В обґрунтування позову зазначено, що страховою компанією було перераховано відповідачу 130000,00 грн. в межах страхового відшкодування за страхувальницю [PERSON] , разом з тим згодом постановою апеляційного суду провадження справи було закрито з реабілітуючих обставин, а отже відповідач набув безпідставно кошти. Вимогу щодо повернення перерахованих коштів відповідач ігнорує, що стало підставою для звернення до суду. На адресу місця реєстрації відповідача було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, однак листом із рекомендованим повідомленням про вручення повернувся до суду із відміткою: «адресат відсутні за вказаною адресою». Верховний Суду постанові від 26.03.2025 у справі №676/5975/21 вказав, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання представника відповідача адвоката Сонько В.В. про ознайомлення з матеріалами справи з розписом про ознайомлення 01.11.2024 р. Відповідно до розписки адвоката Масіна О.В. в інтересах відповідача [PERSON] з наданням відповідного ордеру, адвокат ознайомився з матеріалами справи 21.04.2025 р. Відзив від відповідача до суду не надходив. Суд, у зв`язку ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.09.2022 року в місті Одеса по вулиці Промисловій, 1/13 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Opel Astra, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Renault Megane, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Opel Astra, д.н.з. [NUMBER] була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-Гарант», відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АТ-0001054582. [PERSON] 05.09.2022 звернувся до СТД СК «Альфа-Гарант» із повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та із заявою про страхове відшкодування, що підтверджується відповідними копіями повідомлення від 05.09.2022 та заяви від 05.09.2022. Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 09.09.2022 було оглянуто т.з. Renault Megane, д.н.з. [NUMBER] та зафіксовано відповідні пошкодження. Спеціалістом (оцінювачем) [PERSON] 13.09.2022 р. складено консультацію 25-D/11/94 про вартість матеріального збитку завданого транспортного засобу Renault Megane д.н.з. [NUMBER] , вартість (розмір) матеріального збитку завданого власнику КТЗ, приймається рівним вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин 190087,88 гривень з урахуванням ПДВ. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 р. по справі №521/13563/22 визнано [PERSON] винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» здійснила розрахунок відшкодування та відповідно до платіжної інструкції в національній валюті від 01 грудня 2022 р. №32001 ТДВ СК «Альфа Гарант» перерахувала [PERSON] 130000,00 гривень. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2023 р. апеляційну скаргу [PERSON] на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року задоволено. Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року скасовано. Провадження по справі про притягнення [PERSON] , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 27 лютого 2023 р. за вих. №884 ТДВ СК «Альфа-Гарант» на адресу [PERSON] направили вимогу щодо повернення коштів в розмірі 130000,00 гривень, у зв`язку з ухваленим рішенням судом апеляційної інстанції про закриття провадження по справі відносно [PERSON] за реабілітуючими обставинами. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно положень ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку; страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частина 1 ст. 1187 ЦК України визначає, що джерелом підвищеної небезпеки є - діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2 статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Крім того, зазначена позиція підтверджується Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 910/21313/16: «Суд виходить з того, що відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок. Суд враховує, що для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди, необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди. Зокрема, згідно з положеннями статтями 1166, 1187 Цивільного кодексу України відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, покладається на особу, винну в заподіянні відповідної шкоди. Зважаючи на відсутність вини другого учасника ДТП, суд приходить до висновку про те, що цивільно-правова відповідальність страхувальника в результаті ДТП не настала, а у позивача відсутній обов`язок зі сплати страхового відшкодування відповідачу. Відтак у зв`язку з отриманням відповідачем страхового відшкодування за відсутністю у позивача обов`язку з відшкодуванням шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, відбулось безпідставне збагачення за рахунок позивача, правові наслідки якого врегульовані статтею 1212 Цивільного кодексу України». Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 р. по справі №521/13563/22 визнано [PERSON] винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 01 грудня 2022 р. ТДВ СК «Альфа Гарант» перерахувала страхове відшкодування [PERSON] у розмірі 130000,00 гривень. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2023 р. апеляційну скаргу [PERSON] на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року задоволено. Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року скасовано. Провадження по справі про притягнення [PERSON] , до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку з відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Таким чином, підстава на якій було [PERSON] отримано страхове відшкодування відпала, що не потребує доказування. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України, суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: витяг з договору про надання правничої допомоги від 14 травня 2019 р., завдання доручення №221 до договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 р., детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг) виконаних за Договором про надання правничої допомоги від 14.09.2019 р. від 19.04.2024 р., акт прийому-передачі наданої правничої допомоги до Договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 р. від 19.04.2024 р. платіжна інструкція в національній валюті від 02.03.2023 р.; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; ордер. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Outcome: approved