Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

14 червня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницькій області про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, яка мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15 грудня 1989 року державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Шмигельською В. П., спадкоємцями майна [PERSON] , померлого [INFO] , стали в рівних частках для кожного його дружина [PERSON] , його син [PERSON] , його дочка [PERSON] , його дочка [PERSON] . Позивачка вказала, що спадкове майно, на яке видане вказане свідоцтво, складалось з дитлового дерев`яного будинку з верандою і напівпідвалом та господарськими будівлями, які перебували в [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 600 кв. м. [PERSON] зазначила, що спадкове майно належало померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлвого будинку, посвідченого Ізяславською нотаріальною конторою 25 квітня 1958 року по реєстру 626, зареєстрованого в БТІ за № 66/68. Позивачка посилається на те, що ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , згідно якої [PERSON] було виділено 4/25 частини всього житлового будинку з визначенням кімнат, що входть до цієї частки, та частину земельної ділянки по першому варіанту експертизи, яка знаходиться між житловим будинком та ліньою кухнею з відступом 1 м від літньої кухні. Також [PERSON] вказала, що відповідно до угоди відбулася заміна спадкоємця [PERSON] на її сина [PERSON] , якому була виділена 21/25 частини домоволодіння з визначенням конкретних приміщень та частина земельної ділянки по першому варіанту експертизи за виключенням частини ділянки між будинком і літньою кухнею. Позивачка визнала, що ухвалою суду між нею та [PERSON] було проведено розподіл як будинку, так і земельної ділянки, на якій він розташований. При цьому [PERSON] вказала, що в ухвалі не були визначені поворотні точки та конфігурація земельної ділянки та не були встановлені (визначені) межі в натурі (на місцевості). В позовній заяві позивачка зазначила, що в подальшому [PERSON] самовільно, без погодження з [PERSON] , на свій розсуд розділив земельну ділянку та не зважаючи на заперечення [PERSON] встановив межі в натурі. [PERSON] послалася на те, що на початку 2022 року вона мала намір виготовити технічну документацію з землеустрою щодо встаовлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] , в процесі підготовки якої довідалась, що рішенням сесії Ізяславської міської Ради народних депутатів від 15 грудня 1993 року № 14/21 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1418 гектарів в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а 15 квітня 1994 року [PERSON] отримав відповідний державний акт на право приватної власності на землю саме на ділянку 0,1418 гектарів, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 197. [PERSON] вважає вказаний державний акт на право приватної власності на землю [PERSON] недійсним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на думку позивачки, виданий з суттєвими порушеннями законодавства, яке діяло на час видачі вказаного акту. [PERSON] звертає увагу, що, на думку позивачи, спільне будинковолодіння [ADDRESS] станом на 13 грудня 2001 року, на 25 червня 2002 року та до цього часу розташовуалось на на неприватизованій земельній ділянці площею 600 кв. м, а не на земельній ділянці площею 0,1418 гектарів, державний акт на яку зареєстрований в Книзі записівдержавних актів на право приватної власності на землю № 197. Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 березня 2024 року прийнята заява [PERSON] про зміну підстав позову, яка надійшла до суду 08 лютого 2024 року. Згідно вказаної заяви позивачка вказала, що після проведення розподілу будинковолодіння ухвалою Ізяславського райсуду від 09 червня 1993 року [PERSON] був зобов`язаний зареєструвати свої права в Ізяславському бюро технічної інвентаризації та отримати відповідне свідоцтво про право власності на частку в спільній частковій власності. [PERSON] зазначила, що в подальшому [PERSON] у відповідності до ст. 17 ЗК УРСР в редакції, яка діяла на той час, мав би звернутись до Ізяславської міської ради з клопотанням про передачу у власність земельної ділянки, до якого додаються матеріали, що обгрунтовують розмір земельної ділянки, обчислений відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 ЗК УРСР, а міська рада мала б у місячний термін розглянути вказане клопотання. При цьому позивачка вказала, що відповідач [PERSON] у відзиві не повідомив про наявність правоустановлюючих документів на належну йому частку в будинковолодінні [ADDRESS] та не надав їх копіїї, а тому [PERSON] вважає, що сесія Ізяславіької міської Ради народних депутатів 15 грудня 1993 року не вправі була приймати рішення про надання в привтну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1418 гектарів для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Крім того, було встановлено наявність обмежень у використанні [PERSON] належних йому земельних ділянок, оскільки до них входять землі прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та островів. На думку позивачки, сесія Ізяславіької міської Ради народних депутатів 15 грудня 1993 року ухвалила рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, яка включає землі прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та островів, які належать до земель водного фонду і не можуть бути передані в приватну власність згідно ст. 78 ЗК України. [PERSON] просить скасувати рішення сесії Ізяславіької міської Ради народних депутатів 15 грудня 1993 року № 14/21 про надання [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,1418 гектарів в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель; визнати недійсним державний акт на право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1418 гектарів в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель; виключити з Книги записів державних актів на право приватної власності на землю запис № 197 про передачу в приватну власність земельну ділянку площею 0,1418 гектарів в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, стягнути з відповідачів судові витрати, які складаються з суми сплаченого судового збору та оплати правничої допомоги. Позивачка [PERSON] , її представник адвокат Рівнячок Л. С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю. Представник відповідача адвокат Карун В. П. у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, вважає позовні вимоги безпідставними. Представник відповідачка Ізяславської міської\~ради Шепетівського\~району Хмельницькій\~області Ковальська\~Ю.\~О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила застосувати строк позовної давності, про що надала суду відповідну заяву. З`ясувавши позицію сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. 14 червня 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,\~Ізяславської міської\~ради Шепетівського\~району Хмельницькій\~області про\~визнання недійсним\~та скасування\~державного акту\~на право\~приватної власності\~на землю.\~Ухвалою Ізяславського\~районного суду\~Хмельницької області\~від 28\~червня 2023\~року було\~відкрите провадження\~у справі\~за правилами\~загального провадження\~та призначене\~підготовче судове\~засідання.\~Ухвалою Ізяславського\~районного суду\~Хмельницької області\~від 28\~березня 2024\~року прийнята\~до розгляду\~заява [PERSON] до [PERSON] , Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницькій області про зміну підстав позову, яка надійшла до Ізяславського районного суду Хмельницької області 08 лютого 2024 року. Підготовче провадження закрите 15 квітня 2024 року. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Судом встановлено,\~що ухвалою\~Ізяславського районного\~суду Хмельницької\~області від\~09\~червня 1993\~року в\~справі за\~позовом [PERSON] до [PERSON] про рзподіл спадкового майна та виділ 4/25 частини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення частини затрат, понесених ним на ремонт житлового будинку затверджена мирова угода, за умовами якої [PERSON] в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] , виділені дві житлові кімнати площею 13 кв. м та 16,2 кв. м, а також земельна ділянка по першому варіантузгідно експертизи, а також частина земельної ділянки, яка знаходиться між житловим будинком та літньою кухнею з відступом 1 м від літньої кухні; [PERSON] належить 4/25 частини всієї будівлі; [PERSON] виділені кімнати площею 17,1 кв. м, 16,8 кв. м, кухню, коридор, веранду з крильцом, погреб і всі підсобні приміщення, а також земельну ділянку по першому варіанту згідно експертизи за виключенням частини ділянки між будинком та літньою кухнею; [PERSON] належить 21/25 частини всієї будівлі. Вказана ухвала сторонами не оскаржувалась. Суд зауважує, що з тексту ухвали вбачається, що під час розгляду справи проводилась відповідна експертиза та були запропоновані декілька варіантів розподілу як будівлі, так і земельної ділянки, з якими сторони в справі були обізнані, однак через те, що ухвала була винесена 09 червня 1993 року, а [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю 14 червня 2023 року, тобто через тридцять років, термін зберігання цивільної справи закінчився і матеріали справи були знищені, тому дослідити висновок експертизи, який був врахований при винесенні ухвали не виявляєтся можливим. Як зазначила в позовній заяві сама [PERSON] ,\~розподіл як\~будівлі,\~так і\~земельної ділянки\~між нею\~та [PERSON] відбувся після винесення судом ухвали від 09 червня 1993 року, однак позивачкою не зазначено дати такого розподілу. При цьому суд звертає увагу, що твердження [PERSON] на те, що вона не була обізнана з таким розподілом та заперечувала проти нього не були доведені в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. Відповідач [PERSON] нада суду оригінал акту погодження меж земельних ділянок, в якому міститься підпис [PERSON] . Сама [PERSON] заперечувала, що підпис в зазначеному акті належить їй, в зв`язку з чим її представник заявив клопотання про признчення почеркознавчої експертизи. Однак доводи позивачки нічим підтверджені не були, оскільки експертиза не була проведена, оскільки позивачка та її представник від проведення почеркознавчої експертизи відмовились. [PERSON] посилається на те, що рішенням сесії Ізяславіької міської Ради народних депутатів 15 грудня 1993 року [PERSON] було виділено в приватну власність земельну ділянку площею 0,1418 гектарів в межах згідно з планом, розташовану в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що не відповідає дійсності. Згідно наданої позивачкою копії архівного витягу з рішення 14 сесії ХХІ скликання Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області № 1 від 15 грудня 1993 року «Про хід земельної реформи на території міської ради» затверджені, зокрема, списки громадян міста, які подали заяви на приватизацію а) присадибних (для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства) земельних ділянок (список додається). В зазначеному списку під № 442 значиться [PERSON] передано у приватну власність всього землі 1418 кв. м, з яких для будівництва та обслуговування жилого будинку 300 кв. м, для ведення особистого підсобного господарства 1118 кв. м. В ході судового розгляду позивачкою не надано доказів того, що вказаним рішенням сесії порушуються її права та які саме. У ст. 1 ЦПК України вказано, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя,\~суд\~захищає\~права,\~свободи\~та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права\~та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні\~та\~суспільні інтереси\~у\~спосіб,\~визначений\~законами\~України. Повноваження в галузі земельних відносин визначені у главах 2 та 3 Земельного кодексу України. Згідно ч.\~3\~ст.\~152\~Земельного\~кодексу\~України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Для визнання недійсними правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивач має довести, що внаслідок їх прийняття було порушено його права. Відсутність доказів щодо порушення прав позивача при передачі земельної ділянки у власність іншій особі, а також неможливість встановлення накладення меж земельних ділянок через невизначеність координат межових знаків, виключає можливість задоволення позову про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025\~року (справа № 607/9006/20, провадження № 61-14188св23). Підстави для задоволення позову щодо визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відсутні, якщо рішення на підставі якого земельну ділянку передано у приватну власність є чинним. Чинність рішення про передачу земельної ділянки у власність виключає визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки сам по собі державний акт згідно з законодавством, діючим на час його видачі, був лише документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку, тому така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року (справа № 509/4216/16-ц, провадження № 61-5628св20). Що стосуєтся доводів позивачки про те, що рішення сесії Ізяславіької міської Ради народних депутатів 15 грудня 1993 року про надання в привтну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1418 гектарів для обслуговування житлового будинку і господарських будівель є незаконним, оскільки ця земельна ділянка включає землі прибережної захисної смуги вздовж річок, навколо водойм та островів, які належать до земель водного фонду і не можуть бути передані в приватну власність згідно ст. 78 ЗК України, суд зауважує наступне. Згідно наданої позивачкою копії архівного витягу з рішення 14 сесії ХХІ скликання Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області № 1 «Про хід земельної реформи на території міської ради» вказане рішення прийняте 15 грудня 1993 року, тоді як Водний кодекс України був прийнятий Верховною Радою України 06 червня 1995 року, тобто після прийняття рішення 14 сесіею ХХІ скликання Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області № 1 «Про хід земельної реформи на території міської ради». На момент прийнття рішення 14 сесією ХХІ скликання Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області № 1 «Про хід земельної реформи на території міської ради» діяли норми Земельного кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 18 грудня 1990 року № 561-XII\~та введеного в дію 15 березня 1991 року. Представник відповідача\~Ізяславської міської\~ради Шепетівського\~району Хмельницькій\~області Ковальська\~Ю.\~О.\~заявила про\~застосування строку\~позовної давності\~до вимог\~ [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ст. 258 ЦК України\~для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362\~цього Кодексу); 4) у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681\~цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728\~цього Кодексу); 6) у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925\~цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293\~цього Кодексу); 8) про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. Позовна давність у чотири роки застосовується за вимогами про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. За вимогами ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних резервів, стосовно виконання зобов`язань, що випливають із\~Закону України\~«Про державні резерви»; 7) на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія\~Закону України\~«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств. Таким чином, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2020 року (справа № 912/1672/18). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Аналогічна позиція міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Враховуючи те, що позивачем не були доведені власні доводи та не було підтверджено наявність порушення права, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через необгрунтовнність останнього. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 59 Конституції України\~кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3\~ст. 2 ЦПК України). Статтею 15 ЦПК України\~встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України). Статтею 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (Постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 552/2145/16-ц). Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат. (Постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19). За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18. Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Верховним судом зазначене наступне. Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду вказала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в\~ детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги,\~у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №\~922/1964/21). Судом встановлено, що 14 червня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Рівнячком Л. С. був укладений договір про надання професійної правничої допомоги, згідно умов якого адвокат здійснює необхідний комплекс юридичних дій, пов`язаних з представленням інтересів клієнта під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] \~до [PERSON] ,\~Ізяславської міської\~ради Шепетівського\~району Хмельницькій\~області про\~визнання недійсним\~та скасування\~державного акту\~на право\~приватної власності\~на землю. У Додатковій угоді до договору про надання професійної правничої допомоги без номера від 14 червня 2023 року, копія якого додана до матеріалів справи, визначено порядок оплати послуг виконавця. До матеріалів справи додані опис робіт та розрахунок та акт приймання-передачі виконаних робіт від 22 липня 2025 року. Обумовлена сума була виплачена адвокату п`ятьма платежами: згідно квитанцій до прибуткового ордера № 408 від 14 червня 2023 року в сумі 15000 грн, № 681 від 30 грудня 2023 року в сумі 5000 грн, № 128 від 10 травня 2024 року в сумі 5000 грн, № 4 від 07 січня 2025 року в сумі 5000 грн та № 301 від 01 червня 2025 року в сумі 5000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. У задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. При цьому суд вважає, що відсутні підстави для відшкодування [PERSON] витрат на правничу допомогу та суму сплаченого сулового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed