Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [INFO] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08.04.2025 відкрите провадження та призначений розгляд справи у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження на 15.05.2025. Залучені до участі у справі залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [INFO] . 14.05.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від Служби у справах дітей Одеської міської ради про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У підготовче засідання 15.05.2025 учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 14.05.2025 до суду через підсистему «Електронний суд» від представника Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника Служби. Інші учасники процесу не повідомили суд про причини неявки. Підготовче засідання відкладене на 07.08.2025. У підготовче засідання 07.08.2025 з`явився позивач, підтримав заявлене ним клопотання про витребування доказів від 18.04.2025. Інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2025 задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів від 18.04.2025, витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості про факти перетину державного кордону України громадянкою України - [PERSON] , за період часу 01.09.2019 по 30.04.2025 із зазначенням наступної інформації: дата та час перетину державного кордону України, пункт пропуску, вид перетину (виїзд або в`їзд на територію України). У підготовчому засіданні оголошена перерва до 03.09.2025. 18.08.2025 на електронну пошту суду від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшли витребувані матеріали. У підготовче засідання 03.09.2025 з`явився позивач [PERSON] та його представник адвокат Осьмінін С.Д., інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви та клопотання не подавали. Сторона позивача не заперечувала проти закриття підготовчого провадження у справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2025 закрито підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті на 29.10.2025. У судове засідання 29.10.2025 з`явився позивач [PERSON] та його представник адвокат Осьмінін С.Д., інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви та клопотання не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з огляду на неявку всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 14.11.2025 (з урахуванням перебування судді у відпустці). Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року) У статті 9 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1-5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Згідно з ч. 2-3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Суд встановив, що [PERSON] , [INFO] , є батьком, [PERSON] матір`ю, [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 30.04.2019. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 у справі № 523/6670/16-ц розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 23.03.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 369. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] ». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 у справі № 523/8944/22 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно акта обстеження умов проживання [PERSON] від 12.07.2022, на момент обстеження чисто, прибрано, у дитини двохповерхове ліжко, іграшки, одяг, шкільне приладдя. За адресою проживають та мають місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З довідки Одеської гімназії № 125 вих. № 35 від 14.02.2025 вбачається, що [PERSON] на момент її видачі навчалась у 6-В класі Одеської гімназії № 125 Одеської міської ради. Згідної наданої Одеською гімназією № 125 Одеської міської ради характеристики [PERSON] , батько приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки, цікавиться її успіхами. Згідно наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону [PERSON] за період з 2019 до 2023 року неодноразово перетинала державний кордон України на виїзд та в`їзд із більш тривалими періодами перебування на території України. 09.04.2023 перетнула державний кордон на виїзд, після чого інформація про в`їзд не зафіксована. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч. 1 ст. 90 ЦПК України). Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги (ч. 5 ст. 230 ЦПК України). Суд не може прийняти у якості належних та допустимих доказів копії листів (заяв), складених від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9, 12), оскільки підписи осіб, якими вони складені, не засвідчені, внаслідок чого суд позбавлений можливості достеменно встановити ким саме складені ці документи. Окрім того, вказані особи не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та не приводились до присяги. Позивач не заявляв клопотання про допит зазначених осіб у якості свідків. Інші докази у матеріалах справи відсутні. Наявні у матеріалах справи докази у сукупності свідчать про те, що місце проживання [PERSON] визначено з батьком, батько виконує свої батьківські обов`язки. Однак, надані позивачем докази не доводять його тверджень про те, що відповідач взагалі не приймає участі у вихованні та утриманні дитини та не є достатніми для встановлення факту повного самостійного утримання доньки позивачем та неприйняття матір`ю участі у вихованні дитини. Суду не надані докази неможливості надання відповідачкою належного утримання доньці [PERSON] , нездійснення нею добровільного утримання дитини, відмову від утримання, її фінансову неспроможність, ухвалення судового рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки та його невиконання. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Позивач не надав суду доказів притягнення [PERSON] до відповідальності за невиконання нею батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до органів опіки та піклування з приводу невиконання відповідачкою батьківських обов`язків. За таких обставин, позивач не довів належними, допустимим та достатніми доказами факт самостійного виховання та утримання дитини. Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23). Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 дійшов такого висновку: оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З викладених правових позицій вбачається, що встановлення факту самостійного виховання дитини може бути встановлений як одна з обставин у спорі між батьками щодо виконання обов`язків з виховання дитини. Позивач не зазначає про існування спору з відповідачем щодо виконання обов`язків з виховання дитини. У позовній заяві метою встановлення факту позивач зазначив - реалізація прав, визначених ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та зміна місця реєстрації дитини. Відповідно до п. 65 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (надалі - Порядок № 265), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дитини віком до 14 років підтверджується електронними підписами батьків, що базуються на кваліфікованих сертифікатах електронних підписів, у разі подання заяви в електронній формі або за письмовою згодою другого з батьків, що надається у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Враховуючи визначення місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2023 у справі № 523/8944/22, з огляду на вимоги Порядку № 265, для зміни місця реєстрації дитини без згоди матері не потребується рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, доводи позивача щодо необхідності встановлення факту самостійного виховання доньки для зміни місця реєстрації дитини є необгрунтованими. Суд вважає, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини не з метою захисту порушених прав, а з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Верховний Суд у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 дійшов висновку, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Враховуючи досліджені судом докази та встановлені обставини, відсутність доказів, які б підтверджували порушення сімейних прав, зокрема права дитини на виховання та утримання, не доведення позивачем належними, допустимими та достатніми доказами невиконання [PERSON] обов`язків з виховання та утримання доньки та застосування способу захисту сімейних прав з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed