Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просила суд розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 04 червня 1993 року Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 713. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що подружнє життя з відповідачем не склалось. Причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на права та обов`язки подружжя, внаслідок чого в сім`ї почали виникати суперечності, які негативно позначалися на стосунках. Позивач з відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть, фактичні шлюбні відносини не підтримують та не мають наміру їх поновлювати. У зв`язку з цим, шлюб на сьогоднішній день існує лише формально і його подальше збереження є недоцільним та неможливим. Рішення про необхідність розірвати шлюб прийнято позивачем виважено, воно є остаточним. Жодні дії відповідача, спрямовані на збереження сім`ї, наміру розірвати шлюб не змінять. Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року надано [PERSON] та [PERSON] строк для примирення до 17 листопада 2025 року. Провадження у справі зупинено до 10:30 год 17 листопада 2025 року. Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року поновлено провадження у справі. В судове засідання сторони не з`явилися, відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій позовні вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] , громадянин України, та [PERSON] , громадянка України, зареєстрували шлюб 04 червня 1993 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 713, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , виданим повторно 06 вересня 2025 року. [PERSON] та [PERSON] неповнолітніх та малолітніх дітей не мають. Як зазначає позивач і це не визнається відповідачем, сторони втратили почуття любові та взаємоповаги, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 та абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті встановлених судом фактичних обставин справи, суд зазначає наступне. Як зазначає\~позивач,\~і цю\~обставину не\~спростував відповідач,\~у зв`язку із втратою почуття любові та взаємоповаги, шлюб припинив фактичне існування, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивачки. Суд наголошує, що право позивачки на розірвання шлюбу є безумовним та не може бути піддане жодним обмеження, за винятком випадків передбачених законом (ч. 2 ст. 110 СК України). Як встановлено судовим розглядом, обставин, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, у цій справі немає. З огляду на предмет та підстави позову, фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та їх нормативно-правове регулювання, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 50 % сплаченого судового збору, тобто 605,60 грн, тоді як решту судового збору (50%) повертає позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved