Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернулася до суду із заявою, у якій просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. Заявлені вимоги\~ обґрунтовує тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у неї [INFO] народилась дочка [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м.\~Києва шлюб між ними був розірваний 13.07.2023 року. Після припинення ними шлюбних стосунків відповідач проживає разом зі своїми батьками, а вона стала проживати окремо з дитиною. Рішенням виконкому Лугинської селищної ради від 15.08.2023 року за № 106 визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . У період часу з липня 2023 року по червень 2025\~року відповідач не заперечував проти того, що малолітня [PERSON] перебуває на її утриманні та вихованні і постійно проживає з нею. Раптово 25\~червня 2025 року без будь-яких правових підстав та без будь-яких змін у спосіб їхнього життя відповідач виявив бажання забрати дочку до себе на виховання та відповідно змінити її місце проживання, визначивши його у приватному будинку його батьків. Вважає, що таке бажання виникло у відповідача у зв`язку з проведенням обов`язкової мобілізації усіх чоловіків до Збройних Сил у зв`язку з продовженням воєнного стану в Україні. Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 12.09.2025\~року відкрито провадження в указаній справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. 29.09.2025 року від відповідача через канцелярію на адресу суду надійшла заява про визнання позову, в якій він просить визначити місце проживання дитини з матір`ю та відмовити у задоволенні вимог про стягнення з нього судових витрат, оскільки спір між сторонами відсутній, відповідач добровільно визнає позов і не вчиняв дій, які призвели до виникнення спору. 09.10.2025 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява, в якій зазначено, що згодна на ухвалення судом рішення про задоволення її позовних вимог у справі № 281/481/25, у зв`язку з їх визнанням відповідачем. У підготовчому судовому засіданні позивач, представник позивача та представник третьої особи просили задоволити заяву відповідача про визнання позову. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем, суд, за результатами підготовчого провадження ухвалює судове рішення в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина\~має право\~на проживання\~в сім`ї\~разом з\~батьками або\~в сім`ї\~одного з\~них та\~на піклування\~батьків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , що підверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.01.2020 року(а. с. 28). Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13.07.2023\~року по справі\~№\~759/10164/23 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано (а. с. 39). Після розірвання шлюбу донька сторін залишилася проживати з матір`ю. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.06.2024\~року [PERSON] змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] (а. с. 23). З висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області від 15.08.2023 року № 106 «Про визначення місця проживання малолітьої [PERSON] » вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Всі умови для проживання та виховання дитини створені. Орган опіки та піклування Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а. с. 37-38). За таких обставин справи, враховуючи визнання відповідачем позову, позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача судових витрат. За правилами ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Тому, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 605,60 грн. на відшкодування судового збору. У позовній заяві, позивач просила стягнути 30000,00 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1, 2\~ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Заявляючи в порядку п. 9 ч. 1\~ст. 175 ЦПК України\~30000,00 гривень попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат на правову допомогу, позивач та його представник, окрім копії ордера на надання правничої (правової) допомоги будь-яких інших доказів документального підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, не надали. Тобто, позивач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00\~гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved