Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 14 серпня 2019 року в розмірі 9500,00 доларів США в національній валюті України за курсом НБУ, відшкодувати судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] посилалась на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після її діда [PERSON] , який помер [INFO] . Оформивши спадщину після свого діда, вона виявила оригінал розписки, зі змісту якої вбачалось, що 14 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала у борг грошові кошти в сумі 9500 доларів США, які зобов`язалась повернути у строк до 15 вересня 2019 року. Оскільки позивач знайшла оригінал розписки, вона вважає, що борг не повернуто, свої зобов`язання [PERSON] не виконала. На вимогу позивача щодо повернення суми позики, [PERSON] повідомила, що вона є рідною донькою померлого [PERSON] , є його спадкоємцем, а тому повертати грошові кошти не зобов`язана. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, з якого вбачається, що позовні вимоги вона не визнає, оскільки розписку не писала, грошові кошти у свого батька не брала, а вказана розписка не є договором позики. Також відповідач зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення із даними вимогами. Ухвалою Слобідського районного суду міста Харкова від 08.05.2025 закінчено підготовче провадження у справі, справу призначеного до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Голубцов В.А. підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, вказуючи, що грошові кошти у батька [PERSON] вона брала у 2016 році, за їх рахунок була придбана нерухомість, яка була оформлена на її ім`я. У 2019 році на вимогу її батька [PERSON] вона була вимушена написати вказану розписку від 14.08.2019, оскільки оригінал розписки, датований 2016 роком, був втрачений. Додатково зазначала, що грошові кошти були передані у 2016 році, а із позовом про їх стягнення позивач звернулась лише у 2025 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 14 серпня 2019 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 9500,00 доларів США, які остання зобов`язалась повернути у строк до 15.09.2019, на підтвердження чого надано розписку, копія якої міститься в матеріалах справи, оригінал оглянутий у судовому засіданні та повернутий представнику позивача. [INFO] [PERSON] помер, про що 14.06.2022 Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 551. За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 13.12.2019 державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Калібердою Т.М., за яким заповів усе своє майно своїй онуці [PERSON] , [INFO] . 11.10.2022 приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В. після [PERSON] було заведено спадкову № 73/2022. Онука померлого [PERSON] позивач у справі [PERSON] оформила свої спадкові права за заповітом, на її ім`я 20.04.2023 видано Свідоцтво про право на спадщину на грошові вклади в АТ КБ «ПриватБанк». Позивач вказує, що після отримання даного свідоцтва вона виявила недостатню кількості грошових коштів, про які їй розповідав дід та після ретельного вивчення документів, що залишились після нього вона виявила оригінал розписки про передачу у борг грошових коштів в сумі 9500,00 доларів США [PERSON] , що свідчить про той факт, що грошові кошти не були повернуті. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором. Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України; обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Одночасно із цим заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Статтею 521 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок в тому числі і правонаступництва. Правонаступництво у спадкуванні за Цивільним кодексом України це універсальний перехід прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємця в незмінному вигляді, що відбувається за законом чи заповітом, включаючи перехід усіх активів (майна) та пасивів (боргів, зобов`язань), окрім тих, що нерозривно пов`язані з особою померлого (наприклад, певні особисті немайнові права), при цьому спадкоємець стає правонаступником на всіх підставах спадкування. За таких обставин, судом встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , тобто є правонаступником прав і обов`язків останнього, а тому числі і за договором позики від 14.08.2019. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що її батько [PERSON] передав їй грошові кошти, на які була придбана нерухомість, оформлена саме на її ім`я, і саме вона виконана власноруч дану розписку. Доказів того, що ця розписка була написана під примусом та грошові кошти не передавались, суду не надано. Що стосується тверджень відповідача [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою\~статті 267 ЦК України\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За загальним правилом частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошує на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.\~\~Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX\~перелічені всі\~статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги [PERSON] заявлені в межах строку позовної давності. Законом України від 15.03.2022 року № 2120 у розділ\~«Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася. Наведене свідчить, що законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Так, ними можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved