Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

29.09.2024 [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири, повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру у розмірі 1/4 [PERSON] . Позиція учасників справи. Позов обгрунтовано наступним. Між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008 було укладено кредитний договір № 1в01-п/2008, за умовами якого [PERSON] було надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018 зі сплатою відсотків в розмірі 17,5% річних за користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов?язань позичальника [PERSON] за кредитним договором був укладений договір поруки № 1в01-п/2008 від 26.03.2008 між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] , згідно якого остання взяла на себе зобов?язання перед кредитором відповідати за зобов?язанням [PERSON] , які випливають з умов кредитного договору. Позичальник та поручитель свої зобов?язання не виконували. 27.11.2012 Шевченківським районним судом м.Києва у справі № 2-2957/11 ухвалено рішення, яке набрало законної сили 21.01.2013, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008 в розмірі в загальній сумі 405 646,72 грн, а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 407 466,72 грн 03.10.2016 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення суду. 28.03.2023 між позивачем та Акціонерним товариством «Мегабанк» було укладено договір № GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого АТ «Мегабанк» відступило позивачу право вимоги до [PERSON] та [PERSON] коштів, право на одержання яких належало АТ «Мегабанк». Отже, 28.03.2023 позивач набув право вимоги до [PERSON] та [PERSON] сум заборгованостей за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008. Ухвалою Шевченківського районного суду від 01.09.2023 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року в цивільній справі № 2-2957/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме Акціонерне товариство «Мегабанк» на [PERSON] . Державним виконавцем Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) виконано ухвалу Шевченківського районного суду від 01.09.2023, замінено стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Рішення суду боржниця не виконує. Державним виконавцем встановлено, що боржниці належала 1/4 частина квартири розташована за адресою: [ADDRESS] . Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.09.2024 позивача повідомлено, що боржницею [PERSON] 15.12.2016 відчужено належну їй 1/4 частину квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування. Позивач проосить суд врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у зазначених ним постановах Верховного Суду: Fraus creditorum (з латинської - на шкоду кредиторам) - це вчинення боржником правочинів, спрямованих на зменшення його майна з метою приховати його від кредиторів. 24 березня 2020 року Верховний Суд у справі № 704/1410/18 вказав, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов?язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова КЦС Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17). Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (Постанова ВП ВС від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). 12 жовтня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 521/8260/17, досліджував питання, щодо правочину вчиненого боржником на шкоду кредиторам з метою уникнення сплати боргу. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критерієм відповідати не може». Аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів висловлено Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61/2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18). Договір дарування від 15.12.2016 є фіктивним, має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки договір вчинено після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] та після відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї боргу, дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . Ці дії [PERSON] спрямовані на уникнення звернення стягнення на належну їй частку квартири. Будь-яке інше майно у [PERSON] відсутнє. [PERSON] недобросовісна, продовжує ухилятись від виконання судового рішення, зловживає своїми правами. Договір дарування порушує права позивача як стягувача, унеможливив реалізацію частки квартири на торгах з метою погашення боргу. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.09.2022 у справі №766/19902/18. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною "права на суд", а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі "Горнсбі проти Греції"). Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі "Іммобільяре Саффі проти Італії"). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 937,92 грн із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору за подання в електронній формі. Позивач просить: 1. Визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 1658 від 15.12.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасією Олександрівною. 2. Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1/4 [PERSON] . 3. Стягнути з відповідачів судові витрати. 15.11.2024 представник відповідачки-1 Росовської Н.М. в системі «Електронний суд» подав відзив, у якому просить суд залишити позовні вимоги без задоволення з огляду на наступне. Позивач у справі просить суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири, повернути частку у праві спільної часткової власності на квартиру у розмірі 1/4 [PERSON] . В огрунтування позовних вимог Позивач наводить такі доводи: 1. Позивач згідно договору № GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 набув право вимоги до Відповідача 1 та [PERSON] за: кредитним договором № 1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018. договором поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2-2957/11 від 27.11.2012, яке набрало законної сили 21.01.2013, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008 в розмірі в загальній сумі 405 646,72 грн, а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 407 466,72 грн. Постановою державного виконавця від 03.10.2016 відкрито виконавче провадженні № [NUMBER] на виконання вище вказаного рішення суду. Ухвалою Шевченківського районного суду від 01.09.2023 в цивільній справі № 2- 2957/11 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме акціонерне товариство «Мегабанк» на [PERSON] . Постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) заміненено стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER] замість Акціонерного товариства «Мегабанк» на [PERSON] . 2. Відповідач 1 рішення суду не виконує, але Позивач не вказує, яку саме суму боргу Відповідач 1 заборгував першому. 3. Договір дарування квартири ( [ADDRESS] ) від 15.12.2016 є фіктивним, має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки договір вчинено після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] та після відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї боргу, дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . При цьому законодавство України не містить поняття фраудаторного правочину, а є лише судова практика щодо визнання договорів недійсними, в яких згадується словосполучення фраудаторна (ий) угода (договір). Головним аргументом Позивача є те, що він набув права вимоги за договором №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023, а саме права вимоги фінансового (грошового) зобов`язання до [PERSON] та Відповідача-1. Остання з метою невиконання судового рішення ухиляється від його виконання шляхом укладання договору дарування квартири ( [ADDRESS] ) із Відповідачем-2, якому станом на 2016 було всього 12 років. Свою позицію Відповідач-2 обґрунтовує наступним. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частин 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Згідно п. 58 постанови Великої палати Верховного суду від 08.02.2022 у справі № 2- 7763/10; № 14-197цс21 первісний кредитор у зобов`язанні зобов`язаний передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх виконання (частина перша статті 517 ЦК України). Згідно п. 15 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.03.2023 р. у справі № 926/4807-б/ з урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, колегія суддів суду касаційної інстанції вказує, що доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 Цивільного кодексу України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 р. у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність права вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Так, з договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023, укладеного між [PERSON] та АТ «Мегабанк», (надалі - Договір купівлі-продажу) на який посилається Позивач як на підставу переходу до нього права вимоги до боржника [PERSON] (Відповідач 1) вбачається, що сторонами названого Договору: не вказано обсягу боргового зобов`язання [PERSON] що перейшов від АТ «Мегабанк» до Позивача (дивись пункт 2 договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 та додаток № 1 до нього). Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу навпроти поручителя [PERSON] не містить будь-яких сум (прав вимоги), що перейшли до Позивача по відношенню до Відповідача 1. Крім того, Позивач забув повідомити суд, сторін справи, що: 1. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова у справі № 953/2675/23 від 29.05.2023: Замінено стягувача акціонерне товариство «Мегабанк» його правонаступником [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 6- 406/10/16 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01- п/2008 від 26 березня 2008 року в розмірі 282 326,02 грн, а також сплаченого третейського збору в розмірі 5 грн Замінено стягувача акціонерне товариство «Мегабанк» його правонаступником [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа №640/12091/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01- п/2008 від 26.03.2008 у розмірі 195 027,51 грн, що складається із залишку нарахованих та несплачених відсотків у розмірі 139 458,54 грн, та штрафів та пені згідно п. 7.2. Договору за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту. Сума штрафу, нарахованого згідно з п. 7.2. Договору, становить 14 625,00 грн; згідно п. 7.2. Договору за невиконання прийнятих на себе обов`язків щодо своєчасної сплати процентів сплатити. Сума штрафу, нарахованого згідно з п.7.2. Договору, становить 13 943,97 грн; згідно п. 7.2. Договору за невиконання п.3.2.10 сплатити. Сума штрафу, нарахованого згідно з п. 7.2. Договору, становить 27 000,00 грн. А всього борг [PERSON] за ухвалою Київського районного суду міста Харкова у справі № 953/2675/23 від 29.05.2023, становить: 282 326,02 грн + 195 027,51 грн = 477 353,53 гривень. Тоді як згідно Договору купівлі продажу, додатку до нього № 1 (реєстр договорів) проти боржника [PERSON] значиться грошова сума 407 466,72 гривень, яка більше 477 353,53 грн 2. Згідно постанови Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надалі - ВДВС, про заміну сторони виконавчого провадження № [NUMBER] від 02.11.2023 Позивач є стягувачем на загальну суму 282 326,02 грн до боржника [PERSON] . 3. Згідно постанови Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надалі - ВДВС, про заміну сторони виконавчого провадження № [NUMBER] від 02.11.2023 Позивач є стягувачем на загальну суму 195 027,51 грн до боржника [PERSON] . Отже, постає питання: - чому Позивача, який нібито набув право вимоги 407 466,72 гривень до [PERSON] за Договором купівлі-продажу судом та ВДВС замінено на грошову суму 477 353,53 гривень до [PERSON] .? При цьому в Договорі купівлі-продажу про грошову суму 407 466,72 гривень (борг) до [PERSON] не йдеться. В протоколі електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023, де Позивач став переможцем та уклав із АТ «Мегабанк» Договір купівлі-продажу йдеться лише про продаж права вимоги на суму 407466,72 гривень за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, а при складанні грошових сум: 477353,53 гривень + 407466,72 гривень = 884820,25 гривень, - де: 477353,53 гривень - за двома виконавчими провадженнями № [NUMBER] та № № [NUMBER] від 02.11.2023 [PERSON] є боржником Позивача; 407466,72 гривень - за виконавчим провадженням № [NUMBER] від 18.12.2023 [PERSON] є Боржником Позивача; 884820,25 гривень - загальна сума вимог Позивача за трьома виконавчими провадженнями одночасно до [PERSON] та [PERSON] , але при цьому у Договорі купівлі-продажу не вказано суму права вимоги, яку Банк продав Позивачеві. А чи може вимагати Позивач одночасно з двох осіб сплатити йому 884 820,25 гривень коли предметом аукціону була грошова сума 407 466,72 гривень? А які істинні мотиви поведінки Позивача в даному випадку та чи може така поведінка Позивача розглядатися як шахрайство? Оглядаючи додаток № 1 до Договору купівлі-продажу навпроти боржника [PERSON] сторонами договору проставлено борг у розмірі 407 963,00 гривень, а проти поручителя [PERSON] боргова сума, яку набув Позивач за Договором купівлі-продажу, не проставлена взагалі. Зважаючи на пункт 3.3. Договору купівлі-продажу «Новий кредитор підтверджує, що в момент укладання цього Договору отримав від Банку усі наявні в Банку Документи (оригінали або копії (у разі відсутності оригіналів)), що підтверджують право вимоги до Боржників.» (цитату збережено). Отже, Позивач мав отримати за Договором купівлі-продажу на підставі актів приймання-передачі оригінали: кредитного договору №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018, договору поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між Акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] , інші документи. Крім того, [PERSON] повинна була бути позначена у додатку № 1 до Договору купівлі-продажу не як поручитель, а як боржник і навпроти неї у додатку № 1 до Договору купівлі-продажу повинна бути вказана грошова сума боргового зобов`язання. А згідно пункту 3.4. Договору купівлі-продажу Позивач зобов`язався повідомити Боржників про відступлення права вимоги від Банку до Позивача, що останнім не було зроблено взагалі і станом на 15.11.2024 (в матеріалах справи відсутні докази про це). За таких обставин передати право вимоги за зобов`язанням, які не підкріплено оригіналами документів на момент укладення Договору купівлі-продажу, не вказані в Договорі купівлі-продажу, акті приймання-передачі до Договору купівлі-продажу, - неможливо. А тому право вимоги до Відповідача 1 Позивач за Договором купівліпродажу набуто не було. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що Позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного Відповідачем 1 приватного (цивільного) права (інтересу) Позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів Позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного Позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Звертає увагу суд та інших учасників судового процесу, що Відповідач 1 не був учасником в інших судових справах де були учасниками АТ «Мегабанк», [PERSON] чи Позивач, а тому надані суду ухвали Шевченківського районного суду міста Києва, Київського районного суду міста Харкова повинні бути переоцінені судом у справі № 753/19042/24 з огляду на оригінали документів, які отримав Позивач від АТ «Мегабанк» на підставі Договору купівлі-продажу. Крім того, суду необхідно дослідити питання чи має право Позивач стягувати за виконавчими провадженнями № [NUMBER], [NUMBER] від 02.11.2023 та № [NUMBER] від 18.12.2023 грошову суму 884 820,25 гривень коли предметом аукціону 03.03.2023 було право вимоги грошової суми 407 466,72 гривень і мало стосуватися [PERSON] , а не Відповідача 1. Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України саме боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні ні суду, ні іншим учасникам Справи Позивачем не надано. Просив поновити строк на подання відзиву на позовну заяву та приєднати його до матеріалів справи № 753/19042/24. Просив витребувати від [PERSON] для огляду їх в судовому засіданні сторонами справи № 753/19042/24 оригінали таких документів: - кредитний договір №1в01-п/2008, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018. - договір поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між АТ «Мегабанк» та [PERSON] . - акт приймання-передачі документів до договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023. Відмовити [PERSON] з задоволенні позовних вимог у справі № 753/19042/24 у повному обсязі. 22.11.2024 представник третьої особи [PERSON] адвокат Кулик В.Б. в системі «Електронний суд» подав документ під назвою «Відзив на позовну заяву», який суд розглядає як Пояснення третьої особи [PERSON] на позов. Зазначив, що з договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023, укладеного між [PERSON] та АТ «Мегабанк», (надалі - Договір купівлі-продажу) на який посилається Позивач як на підставу переходу до нього права вимоги до боржника [PERSON] (Відповідач 1) вбачається, що сторонами названого Договору: не вказано обсягу боргового зобов`язання [PERSON] що перейшов від АТ «Мегабанк» до Позивача (дивись пункт 2 договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 та додаток № 1 до нього). Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу навпроти поручителя [PERSON] не містить будь-яких сум (прав вимоги), що перейшли до Позивача по відношенню до Відповідача 1. Крім того, Позивач не повідомив суд, сторін Справи, що згідно: 1. резулятивної частини ухвали Київського районного суду міста Харкова у справі № 953/2675/23 від 29.05.2023: Замінено стягувача акціонерне товариство «Мегабанк» його правонаступником [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 6- 406/10/16 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01- п/2008 від 26 березня 2008 року в розмірі 282326,02 грн, а також сплаченого третейського збору в розмірі 5 грн Замінено стягувача акціонерне товариство «Мегабанк» його правонаступником [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа №640/12091/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01- п/2008 від 26.03.2008 у розмірі 195027,51 грн, що складається із залишку нарахованих та несплачених відсотків у розмірі 139458,54 грн, та штрафів та пені згідно п. 7.2. Договору за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту. Сума штрафу, нарахованого згідно з п. 7.2. Договору, становить 14 625,00 грн; згідно п. 7.2. Договору за невиконання прийнятих на себе обов`язків щодо своєчасної сплати процентів сплатити. Сума штрафу, нарахованого згідно з п.7.2. Договору, становить 13 943,97 грн; згідно п. 7.2. Договору за невиконання п.3.2.10 сплатити. Сума штрафу, нарахованого згідно з п. 7.2. Договору, становить 277 000,00 грн. А всього борг [PERSON] за ухвалою Київського районного суду міста Харкова у справі № 953/2675/23 від 29.05.2023, становить: 282 326,02 грн + 195 027,51 грн = 477 353,53 гривень. Тоді як згідно Договору купівлі продажу, додатку до нього № 1 (реєстр договорів) проти боржника [PERSON] значиться грошова сума 407466,72 гривень, яка менше 477 353,53 грн 2. постанови Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надалі - ВДВС, про заміну сторони виконавчого провадження № [NUMBER] від 02.11.2023 Позивач є стягувачем на загальну суму 282 326,02 грн до боржника [PERSON] . 3. постанови Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), надалі - ВДВС, про заміну сторони виконавчого провадження № [NUMBER] від 02.11.2023 Позивач є стягувачем на загальну суму 195 027,51 грн до боржника [PERSON] . Отже, постає питання: - чому Позивача, який нібито набув право вимоги 407 466,72 гривень до [PERSON] за Договором купівлі-продажу судом та ВДВС замінено на грошову суму 477 353,53 гривень до [PERSON] - чому Позивач, маючи реалізовану вимогу на грошову суму 477 353,53 гривень до [PERSON] додатково вимагає 407 466,72 гривень з [PERSON] ? При цьому в Договорі купівлі-продажу про грошову суму 407 466,72 гривень (борг) до [PERSON] не йдеться. В протоколі електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023, де Позивач став переможцем та уклав із АТ «Мегабанк» Договір купівлі-продажу йдеться лише про продаж права вимоги за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, а при складанні грошових сум: 477353,53 гривень + 407466,72 гривень = 884820,25 гривень, - де: 477353,53 гривень - за двома виконавчими провадженнями № [NUMBER] та № № [NUMBER] від 02.11.2023 [PERSON] є боржником Позивача; 407466,72 гривень - за виконавчим провадженням № [NUMBER] від 18.12.2023 [PERSON] є Боржником Позивача; 884 820,25 гривень - загальна сума вимог Позивача за трьома виконавчими провадженнями одночасно до [PERSON] та [PERSON] , але при цьому у Договорі купівлі-продажу не вказано суму права вимоги, яку Банк продав Позивачеві. А чи може вимагати Позивач одночасно з двох осіб сплатити йому 884 820,25 гривень. коли предметом аукціону було право вимоги за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008? Оглядаючи додаток № 1 до Договору купівлі-продажу навпроти боржника [PERSON] сторонами договору проставлено борг у розмірі 407 963,00 гривень, а проти поручителя [PERSON] боргова сума, яку набув Позивач за Договором купівлі-продажу, не проставлена взагалі. Зважаючи на пункт 3.3. Договору купівлі-продажу «Новий кредитор підтверджує, що в момент укладання цього Договору отримав від Банку усі наявні в Банку Документи (оригінали або копії (у разі відсутності оригіналів)), що підтверджують право вимоги до Боржників.» (цитату збережено). Отже, Позивач мав отримати за Договором купівлі-продажу на підставі актів приймання-передачі оригінали: кредитного договору №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270000,00 грн строком до 23.03.2018. договору поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] . Інші документи. Вказати в Договорі купівлі-продажу яку сам грошову суму боргу він набув по відношенню до Відповідача 1, [PERSON] . Крім того, [PERSON] повинна була бути позначена у додатку № 1 до Договору купівлі-продажу не як поручитель, а як боржник і навпроти неї у додатку № 1 до Договору купівлі-продажу повинна бути вказана грошова сума боргового зобов`язання. А згідно пункту 3.4. Договору купівлі-продажу Позивач зобов`язався повідомити Боржників про відступлення права вимоги від Банку до Позивача, що останнім не було зроблено взагалі і станом на 15.11.2024 (в матеріалах справи відсутні докази про це). За вище описаних обставин передати право вимоги за зобов`язанням, яке не підкріплено оригіналами документів на момент укладення Договору купівлі-продажу, не вказане в Договорі купівлі-продажу, акті приймання-передачі до Договору купівліпродажу, - неможливо. А тому право вимоги до Відповідача 1 Позивач за Договором купівлі-продажу набуто не було. Встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів Позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного Позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Звертаю увагу суду та інших учасників судового процесу, що [PERSON] не був учасником в інших судових справах де були учасниками АТ «Мегабанк» та Позивач, а тому надані суду ухвали Шевченківського районного суду міста Києва, Київського районного суду міста Харкова повинні бути переоцінені судом у справі № 753/19042/24 з огляду на оригінали документів, які отримав Позивач від АТ «Мегабанк» на підставі Договору купівлі-продажу. Крім того, суду необхідно дослідити питання чи має право Позивач стягувати за виконавчими провадженнями № [NUMBER], [NUMBER] від 02.11.2023 та № [NUMBER] від 18.12.2023 грошову суму 884 820,25 гривень коли предметом аукціону 03.03.2023 було право вимоги за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008. Право вимоги за договором поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між АТ «Мегабанк» та [PERSON] згідно протоколу електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023 не було предметом аукціонних торгів. Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України саме боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відомо, що доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеного між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, - ні суду, ні іншим учасникам Справи Позивачем не надано. То які права Позивача порушили Відповідач 1 та 2? Просив: - поновити строк на подання пояснень третьої особи на позовну заяву у справі № 753/19042/24 та приєднати їх до матеріалів справи, - витребувати від [PERSON] для огляду їх в судовому засіданні сторонами справи № 753/19042/24 оригінали таких документів: - кредитний договір №1в01-п/2008 укладеного між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018. - договір поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між АТ «Мегабанк» та [PERSON] . - акт приймання-передачі документів до договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023. - відмовити [PERSON] з задоволенні позовних вимог у справі № 753/19042/24 у повному обсязі. 22.11.2024 позивач в системі «Електронний суд» подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якому заперечив доводи відповідачки. Оскільки доводи Представника відповідача щодо того, що конкурсним кредитором було заявлено майнові вимоги до боржника, яким крім договору відступлення права вимоги суду нічого надано не було, є необгрунтованими з огляду на сталу судову практику. Так, посилання Представника відповідача на постанову Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 914/868/17, постанову Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц є безпідставними, тому що обставини справ не є подібними. У справах, на які посилається відповідач, предметом спору є визнання недійсним договору відступлення права вимоги. Доказом переходу прав за зобов`язанням до нового кредитора є відповідний правочин щодо відступлення прав вимоги у зобов`язанні […], а не документи, що засвідчують права, які передаються. Документи ж, які засвідчують саме право (вимогу) не є предметом договору цесії і не мають ніякого відношення до статусу цесіонарія, а тому їх непередання цесіонарію означає лише невиконання цедентом додаткового юридичного обов`язку, наявного у нього в силу закону, та не звільняє боржника від виконання своїх зобов`язань перед новим кредитором. Ні положення ст. 512 ЦКУ, ні положення ст. цього ж Кодексу не пов`язують факт виникнення у нового кредитора прав вимоги у зобов`язанні з передачею документів, які засвідчують право вимоги, що передається, і так само не містять зобов`язань первісного кредитора передавати новому кредиторові оригінали таких документів. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19. Крім цього, законодавством не передбачено, що новий кредитор зобов`язаний надсилати боржнику оригінали документів, які у нього є, і кредитний договір, і договір поруки. На стадії примусового виконання судового рішення ч. 2 ст. 517 ЦК України не застосовується. Є рішення суду, яке [PERSON] зобов`язана виконати. [PERSON] отримала всі необхідні документи, які підтверджують набуття Позивачем прав кредитора. Про відступлення права вимоги він повідомив [PERSON] та [PERSON] . Також повідомляв їх в рамках справ про заміну сторін у виконавчому провадженні, надсилав їм, зокрема, договір про відступлення права вимоги. Крім того, неповідомлення боржника про відступлення права вимоги новому кредитору не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №361/2105/16-ц, в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною "права на суд", а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19 березня 1997 року в справі "Горнсбі проти Греції"). Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним стосовно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі "Іммобільяре Саффі проти Італії"). Відповідно до статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За фактом невиконання [PERSON] рішення суду слідчим відділом Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження №12024100020004582 від 13.11.2024 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі №359/12370/24 зобов`язано уповноважених осіб Бориспільського районного управління поліції ГУНП в Київській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості, викладені у моїй заяві від 09.11.2024 про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 382 КК України та невідкладно розпочати досудове розслідування. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ч. 2 ст. 517 ЦК України нічого не йдеться про те, що боржник має право не виконувати рішення суду. Більше 10 років рішення суду про стягнення заборгованості з [PERSON] залишається невиконаним. Представник відповідача наводить якусь незрозумілу арифметику, яка ніякого відношення немає до суті спору, який не полягає у розмірі заборгованості. Судом вирішується справа про визнання договору дарування недійсним, а розмір заборгованості встановлений рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] та [PERSON] відповідають перед Позивачем як солідарні боржники. Доказів виконання своїх зобов`язань ні [PERSON] , ні [PERSON] суду не надано. Розмір їх заборгованості вказано у договорі про відступлення права вимоги. Розмір боргу однаковий як для [PERSON] , так і для [PERSON] . Договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] та після відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї боргу, дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . Ці дії [PERSON] спрямовані на уникнення звернення стягнення на належну їй частку квартири. Будь-яке інше майно у [PERSON] відсутнє. [PERSON] недобросовісна, продовжує ухилятись від виконання судового рішення, зловживає своїми правами. Договір дарування порушує права Позивача як стягувача, унеможливив реалізацію частки квартири на торгах з метою погашення боргу. 25.11.2024 представник третьої особи [PERSON] адвокат Кулик В.Б. в системі «Електронний суд» подав документ під назвою «Заперечення на відповідь на відзив», з доданими до нього доказами, який суд розглядає як Пояснення третьої особи [PERSON] на позов. У цьому документі зазначив представник третьої особи наступне. Зазначив, що ознайомившись з відповіддю на відзив, вважає, що вона необґрунтована, не підкріплена реальними фактами та правочинами, не підлягає до задоволення. Свою позицію обґрунтовує таким. 1. [PERSON] має поважні причини для поновлення строку на подання відзиву у справі, бо реально ознайомився з повним текстом Ухвали Дарницького районного суду міста Києва у Справі через свого представника адвоката Кулика Віталія Борисовича лише 11.11.2024 і про це є відмітка в матеріалах справи. 2. [PERSON] не надав суду, сторонам справи доказів передбачених ч. 1 ст. 517 ЦК України щодо набуття права вимоги до [PERSON] як то: - Оригінал кредитного договору №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270000,00 грн строком до 23.03.2018. - Оригінал договору поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] . - Доказ про направлення [PERSON] та [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги [PERSON] . Надані [PERSON] фіскальні чеки від 01.04.2023 року не містить доказів оплатності отриманих послуг від АТ «Укрпошта», суму яку він сплатив останньому становить 0,00 гривень. Крім того, згадані фіскальні чеки не відповідають формі і реквізитам фіскального чеку зазначених в «ПОЛОЖЕННІ про форму та зміст розрахункових документів/ електронних розрахункових документів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 р. за № 220/28350 (надалі - Положення). Для продажу товарів і надання послуг підприємці використовують форму ФКЧ-1. Вона повинна містити такі реквізити: - Найменування суб`єкта господарювання. - Назва господарської одиниці. - Адреса господарської одиниці. - Індивідуальний податковий номер платника ПДВ. - Податковий номер або серія та номер паспорта/номер ID картки. - Кількість, вартість одиниці виміру придбаного товару/отриманої послуги. - Код товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД. - Цифрове значення штрихового коду товару. - Цифрове значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої. - Назва товару у фіскальному чеку, вартість, літерне позначення ставки ПДВ. - Ідентифікатор еквайра та торгівця або інші реквізити, що дають змогу їх ідентифікувати. - Ідентифікатор платіжного пристрою. - Сума комісійної винагороди (у разі наявності). - Вид операції. - Реквізити електронного платіжного засобу (платіжної картки). - Найменування платіжної системи, код авторизації, код транзакції в платіжній системі. - Підпис касира. - Підпис держателя електронного платіжного засобу (в т. ч. платіжної картки). - Форма оплати, сума коштів, валюта. - Загальна вартість придбаних товарів/отриманих послуг у межах чека. - Літерне позначення ставки ПДВ, розмір ставки ПДВ у відсотках, загальну суму ПДВ за всіма товарами/послугами в чеку. - Літерне позначення ставки акцизного податку, ставка і сума акцизного податку. - Заокруглення. - До сплати. - Фіскальний номер касового чека/електронного касового чека, дата (день, місяць, рік) та час (година, хвилина, секунда) проведення розрахунку. 5 - QR-код з МАС-кодом чеку, датою і часом розрахунку, фіскальним номером касового чека/фіскальним номером електронного касового чека, сумою, фіскальним номером РРО/ ПРРО. - Позначка щодо режиму роботи (офлайн/онлайн). - Контрольне число (для ПРРО). - Заводський номер РРО. - Фіскальний номер РРО/ПРРО на чеку. - Напис «ФІСКАЛЬНИЙ ЧЕК» та логотип виробника. Отже надані [PERSON] фіскальні чеки не відповідає вимогам Положення та БЕЗОПЛАТНІ, а тому повідомлення не направлялись [PERSON] та [PERSON] - Інші документи. 3. Приєднаний до відповіді на відзив акт приймання-передачі оригіналів документів до договору №GL3N022019 про відступлення прав вимоги від 28.03.2023 (надалі - Акт) не може слугувати доказом набуття [PERSON] права вимоги у відповідності до вимог ст.ст. 509, 514, 517 цивільного кодексу України, бо: - між [PERSON] та АТ «Мегабанк» укладено договір №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023, а в Акті йде мова про договір №GL3N022019 про відступлення прав вимоги невідомо якої дати та невідомо якими сторонами (дивись шапку Акту, вступну частину Акту); - згідно пункту 1 Акту Банк передав, а Новий кредитор прийняв Кредитну справу №1в01-п/2008 від 26.03.2008 року, [PERSON] (цитату збережено). [PERSON] має ідентифікуючі ознаки: громадянство України, рік народження, РНОКПП, місце реєстрації, місце проживання, місце роботи, тощо. В Акті не наведено ідентифікуючих ознак [PERSON] , як рівно і ідентифікуючих ознак [PERSON] . - Згаданий в Акті договір поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008 не містить сторін, суми заборгованості, інших ознак. То згаданий договір стосується [PERSON] .? 4. [PERSON] не надав доказів набуття права вимоги до [PERSON] . Право вимоги за договором поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між АТ «Мегабанк» та [PERSON] , згідно протоколу електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023, не було предметом аукціонних торгів (згаданий протокол перебуває у [PERSON] ). Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України саме боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відомо, що доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеного між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008н, - ні суду, ні іншим учасникам Справи Позивачем не надано. То які права Позивача порушили [PERSON] та [PERSON] , якщо [PERSON] не набув прав вимоги до них за Договором №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023? А який розмір в грошовому еквіваленті порушених прав за Договором №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 [PERSON] .? А чому [PERSON] вважає у відповіді на відзив на позовну заяву від 22.11.2024, що він придбав згідно Договору №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 солідарну відповідальність [PERSON] та [PERSON] , коли ні в названому договорі від 28.03.2023, ні в судових рішеннях у справах №№№ 953/2675/23 (Київський районний суд міста Харків), 753/19042/24 (Шевченківський районний суд міста Києва) не йдеться про солідарну відповідальність [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] .? [PERSON] не пояснив чому переслідує [PERSON] та [PERSON] на загальну суму 477353,53 гривень + 407466,72 гривень = 884820,25 гривень, - де: 477353,53 гривень - за двома виконавчими провадженнями № [NUMBER] та № № [NUMBER] від 02.11.2023 [PERSON] є боржником Позивача; 407466,72 гривень - за виконавчим провадженням № [NUMBER] від 18.12.2023 [PERSON] є Боржником Позивача; 884820,25 гривень - загальна сума вимог Позивача за трьома виконавчими провадженнями одночасно до [PERSON] та [PERSON] , але при цьому у Договорі купівлі-продажу не вказано суму права вимоги, яку Банк продав Позивачеві. А чи може вимагати Позивач одночасно з двох осіб сплатити йому 884820,25 гривень коли предметом аукціону було право вимоги за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008? (дивись протокол електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023 - оригінал перебуває у [PERSON] , АТ «Мегабанк»). Зверніть увагу на протокол аукціону, в ньому не вказано, яку суму права вимоги за кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008 було продано [PERSON] . А раз так, то договір №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 є не укладеним між [PERSON] та АТ «Мегабанк». Кримінальне переслідування ніякого відношення до справи № 753/19042/24 не має, бо кримінальне провадження не закінчено вироком суду, що набрало законної сили. Просив: 1. Розглянути дане заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та приєднати його до матеріалів справи № 753/19042/24. 2. Витребувати від [PERSON] , оригінал протоколу електронного аукціону № GFD001-UA-20230224-14311 від 03.03.2023. 3. Відхилити відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] у справі № 753/19042/24 у повному обсязі, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Рух справи. Ухвалою від 11.10.2024 суд: - прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 25.11.2024 о 12 год. 00 хв.; - залучив до участі у справі як третю особу-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасію Олександрівну. Клопотання позивача про витребування доказів задовольнив. Витребував у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасієї Олександрівни засвідчену копію договору дарування 1/4 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 1658 від 15.12.2016, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасією Олександрівною, та копії документів, на підставі яких укладався цей договір; - залучив до участі у справі як третю особу-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] (тел. [NUMBER] адреса [ADDRESS] РНОКПП [NUMBER] ); - установив учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 15.10.2024 через електронний кабінет «Електронного суду» від [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову у цій справі. Ухвалою від 17.10.2024 суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову. Суд наклав арешт у вигляді заборони відчуження (розпорядження) об`єктом нерухомості - 1/4 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і яка належить на праві власності [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1119109280000, номер відомостей про речове право 18053969). В судовому засіданні 25.11.2024 протокольною ухвалою суд постановив: - Відмовити у задоволенні клопотання представника Відповідачів з таких мотивів. Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023р.у справі 2-2957/11, яка набрала законної сили 19.09.2023 (а.с.17), є остаточним судовим рішенням у справі щодо заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012 у справі 2-2957/11. У цій справі судом встановлено обставини щодо [PERSON] (Відповідач), [PERSON] (третя особа), які є преюдиційними у справі №753/19042/24, що перебуває на розгляді Дарницького районного суду м. Києва, у якій [PERSON] має статус відповідача, [PERSON] має статус третьої особи. Доводи представника відповідачів та третьої особи-2 щодо необхідності витребування від [PERSON] оригіналів кредитного договору № 1в01-п/2008, договору поруки №1в01-п/2008 та акту приймання-передачі документів до договору №GL3N022019 про відступлення прав вимоги з метою переоцінки судом у цій справі вже встановлених судом обставин у справі №2-2957/11 в частині підстав обгрунтованості заміни кредитора (з огляду на те, що [PERSON] не брала участь у справі №2-2957/11), суд відхиляє, оскільки суд у справі 2-2957/11 не встановлював жодних обставин та відповідно не оцінював жодних доказів щодо прав чи обов*язків [PERSON] - Суд, заслухавши думку учасників справи на місці ухвалив: Відмовити у задоволенні клопотання Третьої особи-2 з аналогічних мотивів, оскільки у справі № 2-2957/11 судом встановлено обставини щодо [PERSON] (Відповідач), [PERSON] (третя особа), які є преюдиційними у справі №753/19042/24, що перебуває на розгляді Дарницького районного суду м. Києва, у якій [PERSON] має статус відповідача, [PERSON] має статус третьої особи. Отже в силу принципу res judikata суд у цій справі не має права переустановлювати обставини та переоцінювати докази, встановлені іншим кінцевим судовим рішенням, яке набрало законної сили. Тому обставини щодо підстав та факту набуття [PERSON] статусу Нового кредитора не належать до предмета доказування у справі № 753/19042/24. 25.11.2025 до суду надійшли витребувані судом документи від Третьої особи-1 Приватного нотаріуса Гуцол А.О. та клопотання про розгляд справи без її участі. 11.02.2025 представник Відповідача-1 - адвокат Кулик В.Б. подав клопотання, в якому просив зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі № 2-2957/11 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.11.2012 за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме - Акціонерне товариство «Мегабанк» на [PERSON] . Ухвалою від 12.07.2024 суд задовольнив клопотання представника Відповідача-1 - адвоката Кулика В.Б. та зупинив провадження у справі № 753/19042/24 за позовом [PERSON] до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] , третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасія Олександрівна, третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири, повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру у розмірі 1/4 [PERSON] до набрання законної сили ухвалою від 01.09.2023 Шевченківського районного суду міста Києва в цивільній справі № 2-2957/11 про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Ухвалою від 14.04.2025 суд поновив провадження у справі № 753/19042/24, призначив засчідання на 05.06.2025 о 15.00 год. 04.07.2025 в системі «Електронний суд» представник Відповідачки-1 [PERSON] адвокат Кулик В.Б. подав заяву про застосування строку позовної давності, яку обгрунтував так. Дарницьким районним судом міста Києва розглядається справа № 753/19042/24. Позивач у Справі просить суд визнати недійсним договір дарування від 15.12.2016 року 1/4 частини квартири, повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру у розмірі 1/4 [PERSON] . В огрунтування позовних вимог Позивач наводить такі доводи: 1. Позивач згідно договору № GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 набув право вимоги до Відповідача 1 та [PERSON] за: - кредитним договором №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270000,00 грн строком до 23.03.2018 (надалі - Кредитний договір) - договором поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між акціонерним товариством «Мегабанк» та [PERSON] (надалі - Договір поруки). Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2-2957/11 від 27.11.2012, яке набрало законної сили 21.01.2013, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008 в розмірі в загальній сумі 405 646,72 грн, а також судовий збір в розмірі 1700,00 грн та 120,00 грн збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 407466,72 грн (надалі - Рішення суду). Постановою державного виконавця від 03.10.2016 у виконавчому провадженні № [NUMBER] на виконання вище вказаного рішення суду, ухвалою Шевченківського районного суду від 01.09.2023 в цивільній справі № 2-2957/11 про заміну стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме акціонерне товариство «Мегабанк» на [PERSON] , постановою державного виконавця Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) - замінено стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER] з ПАТ «Мегабанк» на [PERSON] . 2. Відповідач-1 рішення суду не виконує, але Позивач не вказує, яку саме суму боргу Відповідач-1 заборгував першому. 3. Договір дарування 1/4 квартири ( [ADDRESS] ) від 15.12.2016 є фіктивним, має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки договір вчинено після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] та після відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї боргу, дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . Головним аргументом Позивача є те, що він набув права вимоги за договором №GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023, а саме права вимоги фінансового (грошового) зобов`язання до [PERSON] та Відповідача 1. Остання з метою не виконання судового рішення ухиляється від його виконання шляхом укладання договору дарування 1/4 квартири ( [ADDRESS] ) із Відповідачем-2, якій станом на 2016 було всього 12 років (надалі - Порушене право). У позовній заяві Позивач стверджує, що про порушене він дізнався із: 1. Листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.09.2024, яким повідомлено [PERSON] , що боржницею [PERSON] 15.12.2016 відчужено належну їй 1/4 частину квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування; 2. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 396726131, яка сформована 26.09.2024 15:45:13 за запитом пошук через веб-сайт: [PERSON] ). Названі документи Позивачем приєднано до матеріалів Cправи. Статтями 256 та 257 ЦК України визначено поняття позовної давності та визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон), в редакції станом на 02.11.2016, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Згідно ч. 5 ст. 12 Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ст. 32 Закону інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом. Для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 затверджено порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (надалі - Постанова). Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, починаючи з 15.12.2016 Первісний кредитор (ПАТ «МЕГАБАНК», код ЄДРПОУ: 09804119) зважаючи на Закон, Постанову, ст. 261 ЦК України міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме: - про реєстрації права власності на 1/4 квартири квартири ( [ADDRESS] ) за Відповідачем 2 на підставі договору дарування, серія та номер: 1658, виданий 15.12.2016, видавник: Гуцол А.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; - про перешкоди у вчиненні виконавчого провадження № [NUMBER] від 03.10.2016 щодо Відповідача-1. Висновок. Інформація про відчуження 1/4 квартири ( [ADDRESS] ) є достовірною та відкритою оскільки договір дарування вчинено Відповідачем-1 та Відповідачем-2 відкрито та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 15.12.2016 о 14:01:58 годині. Перебіг строку позовної давності визнання договору дарування, серія та номер: 1658, виданий 15.12.2016, видавник: Гуцол А.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, - слід вести з 15.12.2016 року (надалі - Договір дарування). Строк позовної давності для визнання Договору дарування недійсним згідно статті 257 ЦК України становить три роки, а тому сплив 16.12.2019, бо Договір дарування внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.12.2016. Згідно ст. 262, 514 ЦК України до Нового кредитора ( [PERSON] ) за договором № GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 перейшли не тільки права вимоги за Кредитним договором, Договором поруки та Рішенням суду, але і право на звернення до суду про визнання Договору дарування недійсним, що виникло з 15.12.2016 та закінчилось 16.12.2019. А відтак, позовні вимоги Позивача про визнання Договору дарування недійсним не підлягають до задоволення через сплив строку позовної давності у три роки, бо Позивач звернувся з позовними вимогами до суду саме 29.09.2024 року більш як через сім років від дати (15.12.2016) відчуження 1/4 квартири ( [ADDRESS] ) на користь Відповідача 2. Таким чином, строк позовної давності сплинув 16.12.2019, проте Позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав 29.09.2024. На підставі викладеного, Відповідач-1 просить застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] та відмовити у їх задоволенні повністю. Ухвалою від 04.07.2024 суд закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду по суті на 17.09.2025 о 15.30 год. 10.07.2025 в системі «Електронний суд» позивач подав Заперечення на клопотання представника [PERSON] про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Позивач заперечує проти заяви Відповідача-1 і зазначає, що ні АТ "Мегабанк", ні Позивач не були учасниками оскаржуваного Договору дарування, а тому не повинні були володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 756/4833/21 від 19 червня 2024 року, у справі № 137/161/23 від 06 травня 2025 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID 19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні було введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.05.2022 року відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 19 за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Позовна давність продовжена на строк дії карантину та воєнного стану. З огляду на викладене, вважає, що підстави для застосування позовної давності відсутні. Просить заяву представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] та третьої особи [PERSON] про застосування позовної давності відхилити, задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні 28.10.2024 позивач позов підтримав повністю, просив не застосовувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених вимог. Відповідачки позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні у звязку з необгрунтованістю, а якщо суд дійде висновку про його обгрунтованість - застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Треті особи в судове засідання для слухання справи по суті повторно не з?явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, нораріус просила розглядати справу без її участі, [PERSON] причину неявки суду не повідомив, тому суд, з урахуванням думки сторін у справі, провів судове засідання без участі третіх осіб. Встановлені судом фактичні обставини справи. Мотиви, з яких виходив суд. Застосовані норми права. Висновки Верховного Суду, враховані судом у цій справі. У цій справі Суду необхідно дати відповідь на наступні питання: 1.Чи наявна станом на час розгляду справи непогашена солідарна заборгованість за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008, у третьої особи [PERSON] (боржник за кредитним договором) та у [PERSON] (солідарний поручитель за кредитним договором). 2.Чи набув Позивач як новий кредитор право вимоги до [PERSON] та [PERSON] щодо заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008. 3.Чи є договір дарування 1/4 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 15.12.2016 між [PERSON] (даруватель) та її дочкою - [PERSON] (обдарована) фіктивним, чи має він ознаки фраудаторного правочину. 4.Чи порушує цей Договір дарування права Позивача як стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER] та чи є обраний Позивачем спосіб захисту ефективним. 5.Щодо заяви Відповідача-1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності за заявленою Позивачем вимогою. 1. Щодо наявності непогашеної солідарної заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008, у третьої особи [PERSON] (боржник за кредитним договором) та у [PERSON] (солідарний поручитель за кредитним договором) станом на час розгляду справи. 27.11.2012 Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 2-2957/11 ухвалено рішення, яке набрало законної сили 21.01.2013, про стягнення з [PERSON] як із солідарного поручителя на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» заборгованості за кредитним договором № 1в01-п/2008 від 26.03.2008 в розмірі в загальній сумі 405 646,72 грн, а також судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 407 466,72 грн (а.с. 10-11 том 1). Ухалюючи це рішення, суд установив, що: «Між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008 укладено кредитний договір № 1в01-п/2008, за умовами якого [PERSON] було надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018 зі сплатою відсотків в розмірі 17,5% річних за користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов?язань позичальника [PERSON] за кредитним договором був укладений договір поруки № 1в01-п/2008 від 26.03.2008 між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] , згідно якого остання взяла на себе зобов?язання перед кредитором солідарно відповідати за зобов?язанням [PERSON] , які випливають з умов кредитного договору. Як вбачається з довідки ПАТ «Мегабанк» 12.07.2012 року № 08-721 заборгованість позичальника [PERSON] за кредитним договором № 1в01-п/2008 від 26.03.2008 у розмірі 282 326,02 грн по даний час як безнадійну не списано, заборгованість не погашено.» 03.10.2016 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № [NUMBER] щодо виконання вказаного рішення суду. Стягувач: ПАТ «Мегабанк». Боржник: [PERSON] . Сума заборгованості: 407 466,72 грн (а.с. 12 том 1). Рішення суду станом на час розгляду цієї справи не виконане. Отже, станом на час розгляду Судом цієї справи наявна непогашена заборгованість за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008, у третьої особи [PERSON] (боржник за кредитним договором) та у [PERSON] (солідарний поручитель за кредитним договором). 2. Щодо набуття Позивачем як новим кредитором права вимоги до [PERSON] та [PERSON] сум заборгованостей за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008. 28.03.2023 між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» укладено договір № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого АТ «Мегабанк» відступило позивачу право вимоги до [PERSON] та [PERSON] коштів, право на одержання яких належало АТ «Мегабанк» (а.с. 13-15 том 1). Згідно з п. 2.1 Договору № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги: «За цим Договором в порядку і на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі і на умовах, визначених цим Договором, право вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та /або поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі та текстом - Боржники…» У Реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються, та Боржників/Іпотекодавців/Поручителів за такими договорами, який є Додатком № 1 до Договору № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, зазначені і [PERSON] (як боржник), і [PERSON] (як поручитель, з вказівкою на номер Договору поруки, який віступлено Новому кредитору) (а.с. 16 том 1). Суд відхиляє доводи Відаповідача-1 щодо обов`язкової необхідності зазначення [PERSON] у додатку № 1 до Договору № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги не як поручителя, а як боржника, і обовязкової вказівки грошової суми її боргового зобов`язання саме навпроти її прізвища, а не лише навпроти прізвища [PERSON] (боржника) як необгрунтовані, оскільки вони є солідарними боржниками. Окрім того, в межах цієї справи суд не досліджує докази і не встановлює обставини щодо наявності підстав для заміни стягувача з ПАТ «Мегабанк» на [PERSON] , які встановлено в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, і у якому брали участь і [PERSON] , і ПАТ «Мегабанк» (Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023 у справі № 2-2957/11). Суд відхиляє доводи Відаповідача-1 про те, що у цій справі Позивач має обов`язок довести факт набуття ним права вимоги до Відповідача-1 за Договором № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, оскільки ці обставини встановлено в іншому судовому рішенні, що набрало законної сили, і у якому брали участь і [PERSON] , і ПАТ «Мегабанк» (Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023 у справі № 2-2957/11), а відсутність у матеріалах справи, що розглядає суд, доказів про повідомлення Боржників про відступлення права вимоги від Банку до Позивача (згідно пункту 3.4. Договору № GL3N022019) не є предметом доказування у межах цієї справи. З таких самих мотивів суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотань представник Відповідача-1 і Третьої особи про витребування у Позивача оригіналів або копій (у разі відсутності оригіналів) документів, що підтверджують право вимоги до боржників, а саме - оригіналів (або копій): кредитного договору №1в01-п/2008 укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» від 26.03.2008, за яким першому надано кредит в розмірі 270 000,00 грн строком до 23.03.2018, договору поруки №1в01-п/2008 від 26.03.2008, який укладено між ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] . З огляду на межі предмета доказування у цій справі - зазначення Відаповідачем-1 про наявність розбіжності у розмірі суми боргу третьої особи [PERSON] у постанові державного виконавця про заміну стягувача (477 353,53 грн) і у Договорі № GL3N022019 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги (407 466,72 грн) - не входить до предмету доказування у цій справі, оскільки не може спростувати сам факт наявності солідарної заборгованості у Третьої особи [PERSON] (боржник за кредитним договором) та у Відаповідача-1 (солідарний поручитель за кредитним договором), і тому не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки ця розбіжність не впливає на факт наявності цієї заборгованості і на право Позивача як нового кредитора задовольнити свої вимоги за рахунок майна Відповідача-1 як солідарного з боржником поручителя за кредитним договором (внаслідок звернення стягнення на спірну частку квартири). Оскільки у справі, що роглядає суд, не встановлюється конкретна сума боргу, яка має бути стягнути на користь [PERSON] внаслідок задоволення його вимог як Нового кредитора. Щодо інших доводів Відповідача-1 - суд у цій справі не досліджує питання, чи має право Позивач стягувати за виконавчими провадженнями № [NUMBER], [NUMBER] від 02.11.2023 та № [NUMBER] від 18.12.2023 грошову суму 884 820,25 гривень, коли предметом аукціону 03.03.2023 було право вимоги грошової суми 407 466,72 гривень, оскільки це виходить за межі предмета доказування у цій справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.09.2023 у справі № 2-2957/11 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року в цивільній справі № 2-2957/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» на [PERSON] (а.с. 17 том 1). Постановою від 18.12.2023 Державним виконавцем Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) виконано ухвалу Шевченківського районного суду від 01.09.2023 у справі № 2-2957/11, замінено стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER] (а.с. 24 том 1). Отже, 28.03.2023 Позивач набув право вимоги до [PERSON] та [PERSON] сум заборгованостей за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008. Станом на час подання позову у цій справі він є стягувачем у виконавчому провадженні № [NUMBER], а Відповідач-1 [PERSON] - боржницею. 3. Чи є договір дарування 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 15.12.2016 між [PERSON] (даруватель) та її дочкою - [PERSON] (обдарована) фіктивним, чи має він ознаки фраудаторного правочину. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Суд установив, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Відділом приватизації житла Дарницької РДА 01.03.2004, належала 1/4 частина квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с 21 том 1). З [PERSON] як із солідарного поручителя на користь Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» згідно з судовим рішенням ввід 27.11.2012, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість (а.с. 10-11 том 1). Виконавче провадження № [NUMBER] щодо виконання цього рішення суду державним виконавцем відкрито 03.10.2016. Стягувач: ПАТ «Мегабанк». Боржник: [PERSON] . Сума заборгованості: 407 466,72 грн (а.с. 12 том 1). Договір дарування 1/4 частини квартири ( [ADDRESS] ) вчинено 15.12.2016. Сторонами цього Договору дарування є Відповідач-1 (як Даруватель) і Відповідач-2 (як Обдарована). Відповідач-2 [PERSON] є рідною донькою Відповідача-1 [PERSON] (солідарний поручитель за кредитним договором) і Третьої особи [PERSON] (боржник за кредитним договором) (Згідно свідотва про народження [NUMBER] , а.с. 22 том 1). Розглядаючи цю справу, Суд враховує висновки про застосування норм права, викладені у наступних постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах: Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23; від 24.03.2020 у справі № 704/1410/18, у якій Верховний Суд вказав, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов?язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитись під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину; від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, про те, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)»; висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, згідно зяким: «Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.»; від 12.10.2020 у справі № 521/8260/17, що «Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критерієм відповідати не може», а також аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів, які викладено Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18). Суд застосовує норми ст. 234 ЦК України, згідно з якими: 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Дослідивши надані сторонам докази, у цій справі суд дійшов висновку, що Договір дарування від 15.12.2016 є фіктивним, має всі ознаки фраудаторного правочину, оскільки договір вчинено після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з [PERSON] та після відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] про стягнення з неї боргу, а дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . Ці дії [PERSON] були спрямовані на уникнення звернення стягнення на належну їй 1/4 частку квартири в рахунок погашення наявної у неї на час укадення Договору дарування заборгованості у розмірі 407 466,72 грн у виконавчому провадженні № [NUMBER] щодо виконання рішення суду перед стягувачем ПАТ «Мегабанк», оскільки будь-яке інше майно у [PERSON] відсутнє. Отже, спірний Договір дарування [PERSON] вчинено недобросовісно, на шкоду інтересам Первісного кредитора - ПАТ «Мегабанк». Таким чином, Договір дарування 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який укладено 15.12.2016 між [PERSON] ( Даруватель ) та її дочкою - [PERSON] (Обдарована) є фіктивним, оскільки він має всі ознаки фраудаторного правочину: його вчинено [PERSON] після ухвалення судового рішення про стягнення з неї боргу та після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення; дарування здійснено на користь її дочки - [PERSON] . Суд розцінює ці дії як такі, що спрямовані на уникнення звернення стягнення на належну Відповідачу-1 частку квартири з метою уникнути примусового виконання судового рішення про стягнення з неї як із солідарного поручителя заборгованості за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Мегабанк» 26.03.2008. У звязку з чим Суд вважає, що Позивач довів, що Договір дарування 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , який укладено 15.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і норм статті 234 ЦК України. 4. Чи порушує цей Договір дарування права Позивача як стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER] та чи є обраний Позивачем спосіб захисту ефективним. 28.03.2023 Позивач набув право вимоги до [PERSON] та [PERSON] сум заборгованостей за кредитним договором №1в01-п/2008 від 26.03.2008. Станом на час подання позову у цій справі він є стягувачем у виконавчому провадженні № [NUMBER], а Відповідач-1 [PERSON] - боржницею. Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.09.2024 Позивача повідомлено, що боржницею [PERSON] 15.12.2016 відчужено належну їй 1/4 частину квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування (а.с. 18-19 том 1). Судове рішення про стягнення з [PERSON] як із солідарного поручителя заборгованості за кредитним логовором залишається невиконаним. Іншого майна, на яке можна звернути стягнення у виконавчому провадженні № [NUMBER], Відповідач-1 [PERSON] не має. Тому вчинення нею 15.12.2016 Договору дарування 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] ( Даруватель ) та її дочкою - [PERSON] (Обдарована), унеможливило реалізацію частки квартири на торгах з метою погашення боргу перед як Первісним кредитором (ПАТ «Мегабанк»), так і перед Позивачем як Новим кредитором (після придбання Позивачем права вимоги до неї). Це порушує права Позивача як стягувача у виконавчому провадженні № [NUMBER]. На думку Суду, Позивач обрав ефективний спосіб захисту свого порушеного цивільного права, заявивши, зокрема, вимогу про відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Суд враховує при цьому висновок, викладений Верхвним Судом у постанові від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку [PERSON] і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний [PERSON] спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності [PERSON]) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах». 5. Щодо заяви про сплив строку позовної давності за заявленою Позивачем вимогою. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд, розглядаючи справуу, враховує практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, рішення від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», у якому зазначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Статтями 256 та 257 ЦК України визначено поняття позовної давності та визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Договір дарування 1/4 частини квартири ( [ADDRESS] ), який суд визнає фраудаторним, вчинено 15.12.2016. Згідно ст. 3 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон), в редакції станом на 02.11.2016, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Згідно ч. 5 ст. 12 Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ст. 32 Закону інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом. Для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 затверджено порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (надалі - Постанова). Суд враховує висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 904/3280/18, в якій суд зазначив, що «Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.» Суд враховує і застосовує у цій справі також висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 7 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, що перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред?явити вимогу про виконання зобов?язання. Інформація про відчуження 1/4 квартири ( [ADDRESS] ) є достовірною та відкритою, оскільки договір дарування вчинено Відповідачем-1 та Відповідачем-2 відкрито та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 15.12.2016 о 14:01:58 годині. Однак доводи Відповідачів, що, починаючи з 15.12.2016 Первісний кредитор (ПАТ «Мегабанк», код ЄДРПОУ: 09804119) зважаючи на Закон, Постанову, ст. 261 ЦК України міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а саме - про реєстрацію права власності на 1/4 квартири квартири ( [ADDRESS] ) за Відповідачем-2 на підставі Договору дарування, серія та номер: 1658, виданий 15.12.2016, видавник: Гуцол А.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; і про перешкоди у вчиненні виконавчого провадження № [NUMBER] від 03.10.2016 щодо Відповідача-1, суд вважає необгрунтованими - з огляду на наступне. Первісним кредитором у зобов`язанні є ПАТ «Мегабанк». Позивач є Новим кредитором з 28.03.2023. Згідно ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На думку Суду, згідно ст. 262, 514 ЦК України до Нового кредитора ( [PERSON] ) за договором № GL3N022019 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 28.03.2023 перейшли не тільки права вимоги за Кредитним договором, Договором поруки та Рішенням суду, але і право на звернення до суду про визнання Договору дарування недійсним. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За встановленими у цій справі обставинами, при визначенні моменту, з якого у ПАТ «Мегабанк» (Первісний кредитор), і [PERSON] (Новий кредитор), виникла можливість дізнатися про порушене оспорюваним Договором дарування право, Суд враховує і застосовує висновок про застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2025 та від 19.06.2024 у справі № 756/4833/21 у подібних правовідносинах, у яких суд з приводу визначення можливості та обов`язку Позивача знати про стан своїх майнових прав, зазначив наступне: «З огляду на викладене, установивши, що відчуження майна, за рахунок якого можливо було забезпечити виконання зобов`язань [PERSON] за кредитом, під час судового провадження про стягнення з нього боргу за умови відсутності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення (що було належним чином підтверджено в ході розгляду справи матеріалами виконавчого провадження), на користь особи, яка через місяць після цього подарувала цю ж квартиру доньці боржника, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2022 року, під час розгляду справи судом першої інстанції, представником відповідача [PERSON] подано клопотання про застосування строку позовної давності, яке мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено на користь [PERSON] 28 вересня 2015 року, а з позовом позивач звернувся до суду лише у березні 2021 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). При таких обставинах, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Установивши, що ні ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ні ПАТ «Правекс-Банк» не були учасниками оскаржуваного договору купівлі-продажу, а тому не повинні були володіти інформацією про існування договору з часу його укладення, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування в цій справі строку позовної давності.» Враховуючи зазначений висновок Верховного Суду, суд вважає, що у справі, яка розглядається, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні, з огляду на наступне: 1. Ні первісний кредитор - ПАТ «Мегабанк», ні новий кредитор - [PERSON] (з примусового виконання зобов`язання у виконавчому провадженні № [NUMBER], де [PERSON] є боржницею), не були учасниками оскаржуваного Договору дарування 1/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 1658 від 15.12.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцол Анастасією Олександрівною, - а тому не повинні були володіти інформацією про існування цього Договору дарування з часу його укладення. 2. Позивач дізнався про факт укладення оскаржуваного Договору дарування з Листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 19.09.2024, яким повідомлено [PERSON] , що боржницею [PERSON] 15.12.2016 відчужено належну їй 1/4 частину квартири на користь [PERSON] на підставі договору дарування, тому строк позовної давності для вимоги про визнання Договору дарування недійсним почав спливати з 19.09.2024. 3. Позивач звернувся з позовними вимогами до суду 29.09.2024, тобто в межах строку позовної давності. Щодо заходів забезпечення позову. Ухвалою від 17.10.2024 суд задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову та наклав арешт у вигляді заборони відчуження (розпорядження) об?єктом нерухомості - 1/4 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і яка належить на праві власності [PERSON] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1119109280000, номер відомостей про речове право 18053969). Відповідно до ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України - у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев?яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі по 968,96 грн з кожного на відшкодування судового збору, сплаченого нм за подання позову.

Outcome: approved