Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Представник позивача ТОВ «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» заборгованість за договором кредиту та страхування № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року в розмірі 59773.92 грн, сплачений судовий збір в сумі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу 7 000 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 18.09.2019 між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем було укладено договір кредиту та страхування № D44.00206.005710118, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби на суму 23000 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався одержати кредит та повернути його разом із процентними платежами і платою за послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, який є його невід`ємною частиною. Згідно п.п.1.3 Договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 20% річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до п.п. 1.5 Договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до графіку платежів. ПАТ «Ідея-Банк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 19.12.2023 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до умов якого до ТОВ «Оптіма Факторинг» перейшло право вимоги за договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019, який укладено між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] 22.12.2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до умов якого до «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019, який укладено між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] . У зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором кредиту, станом на 19.12.2023 року заборгованість складає 59773.92 грн, що складається із заборгованості за основним боргом 20460.14 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 13557.49 грн та заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту 25756.29 грн. Враховуючи наведене просить стягнути заборгованість за договором кредиту, судовий збір та витрати на правову допомогу. 14.10.2025 року відповідачем [PERSON] скеровано на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не була належно повідомленою про заміну кредитора у зобов`язанні. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з неї заборгованість за кредитним договором в розмірі 59773,92 грн в т.ч.: заборгованість за основним боргом - 20460,14 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 13557,49 грн., заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту - 25756,29 грн, понесені судові витрати - 3028, 00 грн, витрати на професійну правничу допомогу 7000,00 грн. Зазначає, що надмірний розмір нарахованих відсотків за користування кредитними коштами призводить до дисбалансу інтересів та прав сторін правовідносин. Не заперечуючи факт укладення кредитного договору, просить зменшити розмір нарахованих відсотків до розміру 50 % від суми заборгованості по кредиту, а саме - до 11500 грн з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), де зазначено на право суду зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання у випадку зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановлення її в розмірі, який в два та більше разів перевищує відсотки, які передбачені в рамках первісного строку договору виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Не відмовляючись від виконання зобов`язання за кредитним договором щодо повернення суми кредитної заборгованості, однак враховуючи матеріальний стан, який унеможливлює оплату всієї суми заборгованості із зазначеними у позові процентами, визнає суму заборгованості, яка складається із тіла кредиту у розмірі 20460,14 грн та заборгованість за відсотками 11500 грн, а всього 31960,14 грн. Щодо стягнення судових витрат, то просить стягнути їх пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. 11.11.2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» скеровано відповідь на відзив, в якому зазначає наступне. Факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Умови договору відповідають чинному законодавству, а відсотки та інші платежі є пропорційними та справедливими. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості була зазначена у п.п.1.5 та Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року та становить 2,65% щомісячно від початкової суми кредиту, що передбачено в паспорті споживчого кредиту. [PERSON] була належним чином проінформована про всі умови договору та погодилась з ними, що підтверджується її підписами. Сума витрат на професійну правничу допомогу адвоката Ушакевич М. П. була обґрунтована і підтверджена договорами, платіжками та актами виконаних робіт, які були надані до суду раніше. Належним буде стягнути витрати на правничу допомогу з [PERSON] . Заяви, клопотання учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, у прохальній частині позовної заяви просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву позов визнала частково, просила розгляд справи проводити у її відсутності. Процесуальні дії в справі Ухвалою суду від 15.09.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.10.2025 року. Ухвалою суду від 13.10.2025 року судове засідання відкладено у зв`язку із неявкою відповідача, до 11.11.2025 року. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частинами 4, 5 ст.268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 11 листопада 2025 року, є дата складення повного судового рішення 13 листопада 2025 року. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 18.09.2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № D44.00206.005710118. Відповідно до умов договору кредиту та страхування № D44.00206.005710118 банк надав позичальнику кредит на поточні потреби на суму 23000 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язався одержати кредит та повернути його разом із процентними платежами і платою за послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, який є його невід`ємною частиною. Згідно п.п.1.3 Договору кредиту за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 20% річних від залишкової суми кредиту. Відповідно до п.п. 1.5 Договору за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до графіку платежів. Згідно ордеру-розпорядження № 1 від 18.09.2019 року про видачу кредиту вбачається, що ПАТ «Ідея Банк» перерахував на рахунок відповідачки кошти в розмірі 20535.71 грн. Через порушення [PERSON] зобов`язання з повернення кредиту виникла заборгованість у розмірі 59773.92 грн, що складається із заборгованості за основним боргом 20460.14 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 13557.49 грн та заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту 25756.29 грн. 19.12.2023 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу № 19/12-2023, відповідно до умов якого до ТОВ «Оптіма Факторинг» перейшло право вимоги за договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року, який укладено між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , що підтверджується друкованим реєстром боржників №1 від 19.12.2023 року. 22.12.2023 року між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу № 22/12-2023, відповідно до умов якого до «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року, який укладено між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] , що підтверджується друкованим реєстром боржників №1 від 22.12.2023 року. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року. Мотиви та оцінка суду Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 525, 526, 546 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Частинами 1 та 3 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Відповідно до положень ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 "...заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом... боржник, який не отримав повідомлення про передачу прав вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі". Враховуючи наведене, твердження відповідача, що жодна з сторін не повідомила її про укладення договору відступлення права вимоги, суд оцінює критично, оскільки у разі не отримання такого повідомлення у відповідача не було жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості за договором позики на рахунки первісного кредитора. Водночас [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року, а саме не погасила наявну суму заборгованості за нею ні первісному кредитору, ні фактору. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд також відхиляє аргументи відповідача про те, що відсотки за користування кредитом можуть бути зменшені судом, оскільки їх розмір значно перевищує розмір заборгованості за кредитом та зазначає, що посилання відповідача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному контексті не є релевантними, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. З огляду на те, що проценти за кредитним договором є платою за користування кредитом, а не компенсацією за неналежне виконання договору у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена вище норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідач, підписавши кредитний договір, погодилась із запропонованими умовами кредитування, зокрема із розміром відсотків за користування грошовими коштами позивача. Відтак, отримавши кредит, в силу ст. 526 ЦК України, відповідач мала виконати зобов`язання належним чином, повернувши позикодавцеві основну суму боргу та сплативши погоджені за взаємною домовленістю сторін відсотки. З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року у 34017.63 грн, що складається із заборгованості за основним боргом 20460.14 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 13557.49 грн. Натомість, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідачки заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту за вказаним договором задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. Згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Така правова позиція сформована у постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Доказів надання банком відповідачці послуг з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені вказаним договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до п. 5 Додатку №1 як «Інші послуги банку», матеріали справи не містять. Також в матеріалах справи відсутній Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, посилання на який містяться у п. 1.5 Договору кредиту та страхування Договір № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року. У вказаному договорі також відсутній перелік послуг, що включають обслуговування кредитної заборгованості, а матеріали справи не містять доказів надання банком відповідачці таких послуг за вказаним договором. Враховуючи те, що позивачем встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку, що положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що з відповідача не підлягає стягненню заборгованість з оплати за обслуговування кредиту за договором № D44.00206.005710118 від 18.09.2019 року в розмірі 25756.29 грн. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» підлягають частковому задоволенню. Судові витрати Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивач подав договір №02-24 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, додаткову угоду №1/1 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2024 року, акт №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 24.07.2025 року, на загальну суму 7000грн, за проведення консультації з клієнтом, здійснено вивчення документів та підготовлено проєкт позовної заяви для направлення суду. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial