Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у липні 2025 року представник позивача звернувся до суду із зазначеною позовною заявою про розірвання усного договору найму квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , виселення відповідачів з квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2002 на праві власності належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2015 року по даний час з дозволу позивача у вказаній квартирі проживає позивач з малолітньою донькою. Між сторонами укладено договір найму житла в усній формі, строк договору сторонами не встановлено. 14.10.12024, 17.10.2024 позивач надіслав відповідачу заяву, в якій повідомив про намір проживати у вказаній квартирі з родиною та повідомив про розірвання договору найму, вимагав відповідачів виселитись із займаної квартири. Станом на даний час відповідачі продовжують проживати у квартирі, чим перешкоджають позивачу в користуванні та розпорядженні майном. Факти перешкоджання в користуванні квартирою підтверджуються відповідними актами від 26.05.2025, 27.05.2025. Крім того, відповідачі не сплачують комунальні послуги, псують майно квартири, зокрема, в одній кімнаті та на балконі розбиті вікна. 01.08.2025 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не доведено належними доказами, що спірне житло дійсно потрібно йому для проживання. Посилання на направлення з м. Одеси листів про розірвання договору найму та виселення, не доведено належними доказами, оскільки позивач знаходиться на території Республіки Вірменія у м. Армавір, з поданих документів вбачається, що відправлення були направленні з с. Чайки, а не м. Одеси. Долучені до матеріалів справи акти щодо перешкоджання в користуванні квартирою є неналежними та недопустимими доказами, оскільки підписані неуповноваженими особами на складання таких документів, зміст актів не підтверджує та не фіксує жодних обставин. Послуги з оплати відповідачем комунальних послуг сплачуються. Відповідач не псує квартиру, а здійснює догляд за нею. Пошкодження скління вікон сталось у 2022 році внаслідок вибуху російської ракети. Після пошкодження відбулось часткове відновлення скла та встановлення фанер для недопущення псування квартири. Крім того, предмет даного позову щодо виселення відповідачів зі спірної квартири вже був предметом судового розгляду. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2024 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] відмовлено. Вказане рішення є преюдиційним щодо даних позовних вимог. Також, представник відповідача повідомляє, що позовна заява підписана неуповноваженою особою, оскільки позивач знаходиться на території іншої країни, що позбавляє його укласти договір з представником (а.с. 74-85). 08.08.2025 представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначає, що місцем реєстрації позивача є м. Одеса. Наразі позивач перебуває в Республіці Вірменія по особистих справах, що жодним чином не впливає на його право проживати у власній квартирі. Направлення листів відповідачу здійснював представник позивача на прохання [PERSON] , представництво якого здійснює на підставі довіреності від 19.09.2024. Складання актів від 26.05.2025, 27.05.2025 відбулось за участі представника позивача [PERSON] та [PERSON] , уповноважених відповідними довіреностями. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2023 встановлено існування орендних договірних відносин протягом тривалого часу, проте підстави позову були іншими, ніж у даній справі, рішення не є преюдиційним. За період з 01.05.2018 по 30.04.2025 заборгованість відповідачів за централізоване опалення складає 63731 грн 61 коп. Також відповідач систематично не сплачує послуги з утримання будинку та прибудинкової території, вивезення побутових відходів. Крім того, позивач не був повідомлений про пошкодження свого майна, що як стверджує відповідач, відбулось внаслідок ворожої атаки. Відсутні звернення до державних установ, в тому числі через програму «єВідновлення» щодо надання коштів для відновлення пошкодженого майна, що свідчить про неналежне виконання орендарями своїх обов`язків (а.с. 95-98). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2025, визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с 66-67). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 68-69). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 116). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі, представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2002, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олексюк Ю.Е., зареєстрованого у реєстрі за №2654 (а.с. 13-14). Право власності позивача на спірну квартиру підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав від 21.05.2025 (а.с. 18-19). З вересня 2015 року [PERSON] та її донька - [PERSON] , [INFO] , почали проживати у квартирі [ADDRESS] . Вказана обставина визнана сторонами. 17.10.2024, 23.10.2024 позивач надіслав засобами поштового зв`язку заяву [PERSON] , в якій повідомив, що квартира [ADDRESS] , в якій проживає відповідач, необхідна для його особистого проживання та членів сім`ї, у зв`язку з чим розриває усний договір найму та вимагає виселитись із займаної квартири не пізніше трьох місяців за дати отримання листа (а.с. 21-31). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2023 у справі №759/10801/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.11.2024 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, встановлено, що відповідач [PERSON] разом із дочкою [PERSON] 2015 року народження, проживають у спірній квартирі з 2015 року. Квартира [ADDRESS] є їх єдиним місцем проживання, відомостей про наявність будь якого іншого їх місця проживання немає (а.с. 126-136). Станом на момент розгляду справи вказані обставини не змінились та продовжують існувати. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Також суд звертає увагу на статтю 8 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 2, 3 статти 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» № 30856/03, § 41, 44). Відповідач разом із донькою всилились у спірну квартиру зі згоди позивача - власника квартири, тривалий час користується спірним майном, вказане майно є їхнім єдиним місцем проживання. Задоволення позовних вимог шляхом виселення відповідача разом з неповнолітньою дитиною зі спірної квартири призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до невиправданого втручання в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Також суд звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом просить розірвати договір найму квартири. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 158 ЖК Української РСР встановлено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Верховний Суд у постанові у справі 529/201/20 від 28.09.2022 зазначив наступне. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦК України). За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (частина перша та друга статті 827 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним; оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України); плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК); у разі якщо вчинений між сторонами договір, який передбачає користування житлом, є безоплатним, то такий договір має кваліфікуватися як договір позички (глава 60 ЦК України), а не найму (глава 58 ЦК України) чи найму житла (глава 59 ЦК України). Позивач зазначає, що між сторонами склались відносини з договору найму житла, укладеного в усній формі. Проте, судом встановлено, що відповідачі не здійснють плату за користування майном, належним позивачу, проживання та користування майном відповідачами здійснюється на безоплатній основі. Позивачем не вірно визначено правову природу договору, який склався між сторонами та який позивач просить розірвати. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню, позивачем не доведено належними і допустимими доказами підстави для задоволення позовних вимог. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed