Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

Керівник Козелецької окружної прокуратури Сорока С.Г. звернувся до суду із позовом, у якому просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь Олишівської селищної територіальної громади в особі Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області земельну ділянку з кадастровим номером 7425587900:05:000:5105 площею 2,0000 га, розташовану за межами населених пунктів на території Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області та стягнути судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що наказом\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Сумській області\~від 28\~серпня 2020\~року №\~18-26931/16-20-СГ\~«Про надання\~земельної ділянки\~у власність»\~ [PERSON] надано\~у власність\~земельну ділянку\~загальною площею\~2,0000\~га (кадастровий\~номер 5925686000:04:015:0048)\~із земель\~сільськогосподарського призначення\~державної власності\~для ведення\~особистого селянського\~господарства,\~розташовану за\~межами населених\~пунктів на\~території Шатрищенської\~сільської ради\~Ямпільського району\~Сумської області.\~Право власності\~на вказану\~земельну ділянку\~за [PERSON] \~в Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~зареєстровано 14\~вересня 2020\~року (реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~2169584659256). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2020 року № 3282, посвідченого нотаріально, зазначену земельну ділянку [PERSON] відчужив на користь [PERSON] . У подальшому, приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Дячок В.О. на підставі вказаного договору право власності на зазначену земельну ділянку за [PERSON] припинено 07 жовтня 2020 року та цього ж дня зареєстровано за [PERSON] . Зазначає,\~що на\~підставі заяви\~ [PERSON] \~від 06\~жовтня 2020\~року рішенням\~46\~сесії 7\~скликання Серединської\~сільської ради\~Чернігівського району\~від 20\~жовтня 2020\~року затверджено\~проект землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~у власність\~ [PERSON] площею\~2,0000\~га для\~ведення особистого\~селянського господарства\~за межами\~населених пунктів\~на території\~Серединської сільської\~ради Чернігівського\~району Чернігівської\~області та\~передано у\~власність [PERSON] \~земельну ділянку\~площею 2,0000\~га (кадастровий\~номер 7425587900:05:000:5105)\~для ведення\~особистого селянського\~господарства за\~рахунок земель\~комунальної власності,\~землі сільськогосподарського\~призначення,\~розташованої за\~межами населених\~пунктів в\~адміністративних межах\~Серединської сільської\~ради Чернігівського\~району Чернігівської\~області.\~Право власності\~на вказану\~земельну ділянку\~за [PERSON] \~в Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~зареєстровано 01\~грудня 2020\~року (реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~2238123574255).\~Вказує,\~що [PERSON] \~на час\~отримання земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~7425587900:05:000:5105\~(рішення\~Серединської сільської\~ради від\~20\~жовтня 2020\~року)\~використав своє\~право на\~безоплатне отримання\~у власність\~земельної ділянки\~для ведення\~особистого селянського\~господарства в\~межах норм\~безоплатної передачі\~земельних ділянок\~для даного\~виду використання\~(наказ\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Сумській області\~від 28\~серпня 2020\~року №\~18-26931/16-20-СГ). У подальшому\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~від 13\~січня 2021\~року №\~6,\~посвідченого нотаріально,\~зазначену земельну\~ділянку [PERSON] \~відчужив на\~користь [PERSON] .\~Приватним нотаріусом\~Чернігівського районного\~нотаріального округу\~Чернігівської області\~Чуприненко О.В.\~на підставі\~вказаного договору\~право власності\~на зазначену\~земельну ділянку\~за [PERSON] \~припинено 13\~січня 2021\~року та\~цього ж\~дня зареєстровано\~за [PERSON] . Згідно з\~розпорядженням Кабінету\~Міністрів України\~від 12\~червня 2020\~року №\~730-р\~«Про визначення\~адміністративних центрів\~та затвердження\~територій територіальних\~громад Чернігівської\~області» Серединська\~сільська рада\~увійшла до\~складу територіальної\~громади Олишівської\~селищної ради\~Чернігівського району. [PERSON] набув вказану земельну ділянку в особи, яка з огляду на зазначені обставини не мав права її отримувати у власність та відчужувати, а отже земельна ділянка з кадастровим номером 7425587900:05:000:5105 підлягає витребуванню у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 липня 2025 року накладено арешт на спірну земельну ділянку до набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22 вересня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 28 серпня 2020 року № 18-26931/16-20-СГ «Про надання земельної ділянки у власність» [PERSON] надано у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 5925686000:04:015:0048) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Шатрищенської сільської ради Ямпільського району Сумської області (а.с. 21). Право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 14 вересня 2020 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2169584659256), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 19). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2020 року №3282, посвідченого нотаріально, земельну ділянку [PERSON] відчужив на користь [PERSON] (а.с. 22-23). Приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Дячок В.О. на підставі вказаного договору право власності на зазначену земельну ділянку за [PERSON] припинено 07 жовтня 2020 року та зареєстровано за [PERSON] що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 19). [PERSON] на підставі договору оренди землі від 09 жовтня 2020 року передала земельну ділянку з кадастровим номером 5925686000:04:015:0048 в оренду ТОВ «Кролевецький комбікормовий завод» (а.с. 24-25), право оренди за яким зареєстровано 02 листопада 2020 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (зворот а.с. 19). На підставі заяви [PERSON] від 01 липня 2020 року (а.с. 35-38) рішенням 45 сесії 7 скликання Серединської сільської ради від 30 липня 2020 року надано останньому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га за рахунок земель комунальної власності за межами населених пунктів на території Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області шляхом поділу та виділення її із земельної ділянки комунальної власності. 06 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до Серединської сільської ради із заявою, у якій просить затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2,0000 га (кадастровий номер 7425587900:05:000:5084) яка знаходиться на території Серединської сільської ради Чернігівського району, Чернігівської області (а.с.39). Рішенням 46 сесії 7 скликання Серединської сільської ради Чернігівського району від 20 жовтня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (а.с. 41-55) та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 7425587900:05:000:5105) для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності, землі сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населених пунктів в адміністративних межах Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 01 грудня 2020 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2238123574255), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 20). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 січня 2021 року № 6, посвідченого нотаріально, земельну ділянку [PERSON] відчужив на користь [PERSON] (а.с. 56-57). Приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу, Чернігівської області Чуприненко О.В. на підставі вказаного договору право власності на зазначену земельну ділянку за [PERSON] припинено 13 січня 2021 року та зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 20). Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Положеннями статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 ЗК України. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання. Передбачена ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалася своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2 гектарів. Визначений ст. 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст.ст. 116, 121 ЗК України. З урахуванням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду, громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі 525/1225/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 706/1685/16-ц та від 27.10.2020 у справі № 381/375/19. Частиною 2 ст. 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. За наведених обставин, суд вважає, що спірна земельна ділянка вибула з власності територіальної громади внаслідок незаконного використання [PERSON] права на повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області. [PERSON] всупереч вимогам законодавства двічі використав право на безоплатне отримання земельної ділянки одного виду в межах норм безоплатної передачі, зокрема без достатньої правової підстави набув у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7425587900:05:000:5105, таким чином визначив пріоритетність свого приватного інтересу над суспільним, порушивши встановлену законом процедуру безоплатної приватизації землі. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16.02.2017, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, витребування земельної ділянки у відповідачів становить «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки вказане є задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Приймаючи рішення\~щодо розпорядження\~спірною земельною\~ділянкою Серединська\~сільська рада\~факт реалізації\~ [PERSON] \~права на\~безоплатне отримання\~у власність\~земельної ділянки\~для ведення\~особистого селянського\~господарства не\~перевірила,\~що призвело\~до безпідставного\~вибуття землі\~із комунальної\~власності.\~Водночас,\~ [PERSON] \~також міг\~і повинен\~був знати\~про те,\~що передача\~земельних ділянок\~безоплатно у\~власність громадян\~у межах\~норм,\~визначених Земельним\~кодексом України,\~проводиться один\~раз по\~кожному виду\~використання,\~що ставить\~його добросовісність\~під час\~набуття спірної\~земельної ділянки\~у власність\~під обґрунтований\~сумнів та\~підтверджує дотримання\~«справедливого балансу»\~у даних\~правовідносинах,\~та зважаючи\~на те,\~що він\~своє право\~на отримання\~земельної ділянки\~для ведення\~особистого селянського\~господарства використав,\~підстав для\~задоволення заяви\~про надання\~у власність\~земельної ділянки\~такого ж\~виду користування\~на території\~Олишівської селищної\~ради Чернігівського\~району Чернігівської\~області не\~було. Власник спірної земельної ділянки відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем виходячи з такого. Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008). Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 ркоу у справі № 925/1351/19 наведено правовий висновок, за змістом якого для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 26.06.2019 у справі № 669/927/16, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 та інших. Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування (повернення) майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 490/6324/19, від 19.12.2023 у справі № 916/731/21. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)». Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11. 2022 у справі № 522/14900/19 (провадження № 61- 10361св22). 13 січня 2021 року [PERSON] придбав у 19 громадян, в т.ч. і у [PERSON] , 19 земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу, які посвідчені та зареєстровані одним приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуприненко О.В. (кадастрові номери земельних ділянок 7425587900:05:000:5105; 7425587900:05:000:5100;7425587900:05:000:5101;7425587900:05:000:5102;7425587900:05:000:5103; 7425587900:05:000:5104;7425587900:05:000:5106;7425587900:05:000:5086;7425587900:05:000:5087; 7425587900:05:000:5089;7425587900:05:000:5090;7425587900:05:000:5091;7425587900:05:000:5092; 7425587900:05:000:5093;7425587900:05:000:5094;7425587900:05:000:5095;7425587900:05:000:5096; 7425587900:05:000:5097; 7425587900:05:000:5099). Укладаючи 19 угод щодо земельних ділянок (договори купівлі-продажу земельної ділянки від 13 січня 2021 року), [PERSON] , проявивши розумну обачність, мав всі можливості, у тому числі із використанням правової допомоги, перевірити інформацію як щодо земельних ділянок, так і щодо їх попередніх власників (продавців). Так, відповідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] 14 вересня 2020 року вже реєструвалось право власності на іншу земельну ділянку площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, отриману безоплатно від держави на території Сумської області. [PERSON] набув право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. При цьому добросовісність набувача передбачає не лише співставлення відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача. Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісності набувача, зокрема у постановах від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.07.2025 22 № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц. Набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру, а робив це добросовісно. Якщо перевірка інформації про нерухоме майно дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним. У подальшому [PERSON] 26 червня 2021 року відчужив 9 земельних ділянок з кадастровими номерами 7425587900:05:000:5086;7425587900:05:000:5087; 7425587900:05:000:5090;7425587900:05:000:5091;7425587900:05:000:5092;7425587900:05:000:5093; 7425587900:05:000:5094; 7425587900:05:000:5095; 7425587900:05:000:5097 [PERSON] . Недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 490/6324/19, від 19.12.2023 у справі №916/731/21. Крім того, [PERSON] на підставі статті 661 Цивільного кодексу України не позбавлений права пред`явити вимогу про відшкодування збитків до особи, у якої він придбав спірну земельну ділянку, тобто [PERSON] . Зазначене відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенню від 16.02.2023 у справі 32380/13 (Ibrahimbeyov and Others v. Azerbaijan). З огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Отже, втручання є законним, має суспільний інтерес та є пропорційним визначеним цілям, оскільки переслідує легітимну мету - захист економічних інтересів держави в особі Олишівської селищної сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 № 903/129/18, постанови Верховного Суду від 08.06.2022 № 201/2635/18). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державноївлади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У пункті 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення». Також, у пункті 150 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено: «Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження № 12- 157гс19)». Таким чином, вимога про визнання недійсним рішення не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку територіальної громади та для її витребування з чужого володіння. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 Цивільного кодексу України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно з положень ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20 зазначено, що застосування конкретного способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України). На підставі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20. Рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинівнедійсними»). \~ \~ \~ \~Отже, власник, з дотриманням вимог статей 387 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. \~ \~ \~ \~Такі правові висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Отже,\~вирішуючи спір,\~суд,\~оцінивши надані\~сторонами докази\~та встановивши,\~що відповідач\~ [PERSON] \~набув вказану\~земельну ділянку\~в особи,\~яка з\~огляду на\~зазначені обставини\~не мала\~права її\~отримувати у\~власність та\~відчужувати,\~суд дійшов\~висновку про\~витребування у\~ [PERSON] \~на користь\~територіальної громади\~в особі\~Олишівської селищної\~ради Чернігівського\~району Чернігівської\~області земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~7425587900:05:000:5105.\~А тому,\~позовні вимоги\~підлягають задоволенню\~в повному\~обсязі. Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. \~ \~ \~ \~Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. За положеннями ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно з п. 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Належне (законне) розпорядження земельними ділянками комунальної власності, які відповідно до ст.14 Конституції України є основним національним багатством, що перебувають під особливою охороною держави, а право власності на які набувається виключно відповідно до закону, безумовно є складовою питання державного (загального) інтересу. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, яке проведено з порушенням вимог чинного законодавства. Отже, при визначенні вказаного елемента підлягає з`ясуванню питання наявності уповноваженого органу та вжиття ним заходів із захисту порушених інтересів. Таким органом у спірних правовідносинах є Олишівська селищна рада. У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову, прокурор фактично дає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави чи територіальної громади, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Статтею 13 Конституції України регламентовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України, ст.ст. 2, 172, 327, 374 Цивільного кодексу України право власності на землі комунальної власності належать територіальній громаді, яка реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст. 172 ЦК України, територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. Отже, територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України до повноважень Олишівської селищної ради відноситься передача земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. У силу ч. 1 ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Згідно з ст. 75 даного Закону органи та посадові особи місцевого самоврядування є підзвітними, підконтрольними і відповідальними перед територіальними громадами. Воля територіальної громади може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та безпосереднім інтересам територіальної громади. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 16 цього Закону, від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Органом, який наділений правом розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення є Олишівська селищна рада, тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у власність територіальної громади в особі саме цього органу. Козелецькою окружною прокуратурою до Олишівської селищної ради скеровано лист від 31 березня 2025 року № 50-77-1347ВИХ-25, в якому повідомлено про факт порушення інтересів територіальної громади, а також про надання інформації щодо вжиття органом місцевого самоврядування заходів по витребуванню земельної ділянки у останнього набувача [PERSON] (а.с. 32). Однак, листом від 23 квітня 2025 року № 02-12/499 Олишівська селищна рада повідомила прокуратуру, що останньою заходи з метою витребування у [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 7425587900:05:000:5105 не вживалися та не планується вжиття таких заходів у найближчий час (а.с. 34). У зв`язку із зазначеним представництво інтересів держави в суді здійснюється прокурором, який виконує субсидіарну роль, щоб ці інтереси не залишились незахищеними. Таким чином, Олишівська селищна рада як орган місцевого самоврядування, який уповноважений на захист інтересів держави у сфері використання спірної земельної ділянки, не здійснює захист таких інтересів. Слід зазначити, що Олишівська селищна рада є органом місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Оскільки Олишівська селищна рада є органом місцевого самоврядування, з власності якої незаконно вибула спірна земельна ділянка, та яка знаходиться на її території, її визначено позивачем у справі. З огляду на викладене, у ході листування з Олишівською селищною радою, яке здійснювалося на підставі абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурором встановлено порушення інтересів держави та невжиття вказаним компетентним органом заходів, спрямованих на захист цих інтересів. Прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган Олишівська селищна рада, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася. Оскільки позовні вимоги задоволено, то суд вважає необхідним за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 2422 грн. 40 коп. в рахунок повернення коштів сплачених за судовий збір при поданні позовної заяви, а також 1\~211 грн. 20 коп. в рахунок сплачених коштів за судовий збір при поданні заяви про забезпечення позову, а всього 3 633 грн.60 коп. Відповідно до положень ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: approved