Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] (надалі також позивачка, [PERSON] , спадкоємець) звернулася до суду з позовом до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області (надалі також відповідач, Студениківська сільська рада) (належний відповідач) про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] . За життя [PERSON] заповіт не складала, відтак, після її смерті відкрилась спадщина по закону у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Після смерті матері позивачка, як єдиний спадкоємець, звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої бориспільської державної нотаріальної контори, але отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку із ненаданням документів, що підлтверджують право власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що оскільки вона подала заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, вона є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері. Водночас, позивачка не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку з незалежних від неї причин, оскільки право власності не було зареєстровано в органах БТІ, згідно чинного на той час законодавства. За доводами позовної заяви, враховуючи той факт, що спадковий житловий будинок було побудовано в 1987 році, документом, що підтверджує право владності на нього, є запис в погосподарській книзі сільської ради, згідно з яким право власності на будинок, що розташований в [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . За означених обставин, позивачка звернулась до суду із позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач, Студениківська сільська рада, процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористалася, подала заяву про розгляд справи без представника відповідача та ухвалення рішення відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. ІІ. Рух справи. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання учасників справи. 25 квітня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом представника позивачки, адвоката Чередніченко Наталії Вікторівни (а.с. 1-6). Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 30.04.2025 відкрито провадження (загальне позовне провадження) в означеній справі, підготовче судове засідання призначено на 25.05.2025. Судом встановлений строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 32-33). Означеною ухвалою, окрім іншого, витребувано у Першої бориспільської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У підготовче судове засідання 28.05.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися, подали заяви/клопотання про проведення підготовчого судового засідання без їх участі. Зважаючи на означене, а також з огляду на те, що станом на дату підготовчого судового засідання витребувані ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 30.04.2025 докази до суду не надійшли, ухвалою суду від 28.05.2025 підготовче судове засідання відкладено на 06.08.2025 (а.с. 48). 02 липня 2025 року до суду надійшли матеріали витребуваної судом спадкової справи (а.с. 52-73). 06 серпня 2025 року від представника позивачки, адвоката Чередніченко Н. В., надійшло клопотання про заміну відповідача (а.с. 82). Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 06.08.2025 (а.с. 83-84) постановлено: замінити первісного відповідача Баришівську селищну раду Київської області належним відповідачем - Студениківською сільською радою Бориспільського району Київської області; здійснювати провадження у цій за позовом [PERSON] до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування; відкласти підготовче судове засідання у справі на 08.09.2025. Судом встановлений строк для подання заміненим відповідачем відзиву на позов протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Означена ухвала суду від 06.08.2025 вручена представнику Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області 19.08.2025 (а.с. 93). 08.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» представник позивача, адвокат Чередніченко Н. В. подала заяву про проведення підготовчого судового засідання без участі сторони позивача. Проти закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду по суті представник позивачки не заперечує (а.с. 94). У підготовче судове засідання 08.09.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися. Відповідач про\~причини неявки\~не повідомив, клопотань або заяв не надходило. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 08.09.2025 закрито підготовче провадження у цій справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 17.10.2025 (а.с. 97-98). У судове засідання 17.10.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися. Клопотань та/або заяв від відповідача не надходило. Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 17.10.2025 розгляд справи відкладено на 14.11.2025 (а.с. 109). 17.10.2025 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області, за підписом представника відповідача Шпанюка Артура Вікторовича, про розгляд справи без представника відповідача та ухвалення рішення відповідно до наявних в матеріалах справи доказів (а.с. 106). В судове засідання 14.11.2025 з`явилася представник позивачки, надала пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. У судовому засіданні 14.11.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , мати [PERSON] , батько [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії [NUMBER] від 02.03.1989 (а.с. 13). 24.12.2005 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.12.2005, виданим виконкомом Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22.12.2023 (а.с. 11) [PERSON] померла [INFO] . 12.03.2024 Першою бориспільською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] заведена спадкова справа №66/2024 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 52-73). З матеріалів спадкової справи слідує, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті матері, [PERSON] . 20.12.2024 [PERSON] звернулась до Першої бориспільської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 64). 20.12.2024 державним нотаріусом Першої бориспільської державної нотаріальної контори за вих. № 1741/02-31 Кардашевською М. В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 16, 65). Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зазначила, що спадкоємицею [PERSON] не надано документів, що підтверджують право власності матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованому в [ADDRESS] . За змістом виписки з погосподарської книги вих. № 04 від 06.01.2025, відповідно до запису № 171 Погосподарської книги № 2 Семенівського старостинського округу Бориспільського району Київської області право власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Рік побудови будинку 1987. Земельна ділянка розміром 0,1410 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, рахується за [PERSON] (а.с. 10). За замовленням\~ [PERSON] виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . За даними означеного документу, рік побудови нерухомого майна 1987. Технічний паспорт виготовлено станом на 25.09.2024 (а.с. 15-23). IV.\~Норми права,\~які застосував\~суд,\~та мотиви\~їх застосування.\~Висновки Верховного\~Суду у\~релевантних правовідносинах.\~Зміст спірних\~правовідносин. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (надалі також ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з положеннями статті 1261\~ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві, незалежно від часу прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до положень ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 316-319, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Відтак, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Норми процесуального права, що підлягають застосуванню. Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 2, 3 ст. 12 ЦПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За п. 2, 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, відповідач, зокрема, має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. За ч.\~1\~ст.\~264\~ЦПК України\~під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує,\~зокрема,\~такі питання:\~1)\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються;\~2)\~чи є\~інші фактичні\~дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; 3)\~які правовідносини\~сторін випливають\~із встановлених\~обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зміст спірних правовідносин полягає у спадкуванні та оформленні спадкових прав за позивачкою, як єдиною спадкоємицею за законом, після смерті своєї матері нерухомого майна (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами), яке побудоване у 1987 році та на яке відсутні правовстановлюючі документи щодо державної реєстрації права власності на таке майно. V. Мотивована оцінка\~аргументів учасників\~справи. Висновки суду за результатами розгляду позову. За результатами дослідження фактичних обставин, що мають визначальне значення для розгляду цієї справи, зважаючи на докази, надані на їх підтвердження, а також застосувавши релевантні норми права, суд зазначає та виснує таке. Судом встановлено, що позивачка є єдиною спадкоємицею після смерті матері, [PERSON] . Спадкоємиця прийняла спадщину у встановлені законом порядку та строки. До складу спадщини входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Звернувшись до нотаріуса з метою видачі свідоцтва про право на спадщину на означене нерухоме майно, позивачка отримала відмову з тих підстав, що відсутні правовстановлюючі документи матері позивачки на таке майно. Суд зауважує, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. За фактичними обставинами цієї справи, житловий будинок, за отриманням свідоцтва про право на спадщину на який звернулась позивачка, побудований у 1987 році. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18). У розділі IV цього судового рішення викладені норми законодавства та мотиви суду щодо їх застосування відносно питання оформлення права власності на нерухоме майно, побудоване до 05 серпня 1992 року. Відносно такого майна записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно записів у погосподарській книзі мати позивачки була будинковолодільцем/власником спірного будинку. Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній спрощеній процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. За замовленням позивачки на спірне нерухоме майно був оформлений технічний паспорт. За наслідками судового розгляду судом встановлено, що у [PERSON] відсутній оригінал правовстановлюючого документа на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що мало наслідком відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії із видачі свідоцтва про право на спадщину. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено такий спосіб захисту права особи, як визнання права. Потреба в такому способі захисту як визнання права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України). Таким чином, враховуючи вищевикладене, з огляду та на підставі ст. 16 ЦК України, а також зважаючи на приписи ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджені докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку, викладені в позовній заяві. За результатами, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, з огляду на наявність дійсного існування спору/невизнання права власності позивачки на нерухоме майно як єдиної спадкоємиці після смерті матері, враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд доходить висновку, що вимоги позивачки підлягають задоволенню, оскільки не оформлення належним чином спадкових прав спадкодавцем та відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Іншого способу захисту свого права, окрім як звернення до суду з даним позовом, у позивачки немає. Враховуючи все вищевикладене,

Outcome: approved