Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

[PERSON] у грудні 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Лариса Леонідівна, про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право спадщину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності, позовні вимоги змінювалися та доповнювалися. Позивач в своєму позові з урахуванням зміни предмету позову посилається на те, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входило нерухоме майно: житловий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499. Вказане нерухоме майно, яке увійшло до складу спадщини було набуто батьком позивача на підставі договору довічного отримання від 10.12.1998 року, який був укладений між [PERSON] (помер [INFO] ) та його матір?ю [PERSON] (померла [INFO] ). Позивач, як рідний син та особа яка проживала з померлим батьком, фактично прийняв спадщину. Також позивач подав до приватного нотаріуса, яка оформлював спадщину, заяву про прийняття спадщини, після смерті спадкодавця. До кола спадкоємців також входили: [PERSON] , яка є рідною матір?ю позивача та дружиною (колишньою) спадкодавця, а також сестра позивача [PERSON] . В той же час, відповідач по справі - [PERSON] під час оформлення спадщини не повідомила, а ні позивача, а ні приватного нотаріуса про наявність судового рішення, а саме рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі N? 183/4385/15, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, позов про розірвання шлюбу був поданий відповідачем в якому визнала наступні обставини; «Вісім років тому сторони остаточно припинили шлюбні відносини і весь цей час проживали окремо. Раніше вони проживали разом, а потім відповідач зібрав свої особисті речі і переїхав в будинок його матері, де проживає і зараз, оскільки зазначений будинок залишився йому у спадок після смерті його матері.». Крім того, даним судовим рішенням були встановлені наступні обставини: «Вісім років тому шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведуть та проживають Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі N?183/4385/15 - набрало законної сили та не скасовувалось. Згодом, за наполяганням відповідача з метою економії грошових витрат на оплату послуг нотаріуса щодо оформлення свідоцтва на право на спадщину після смерті [PERSON] , з наданням усних зобов`язань відповідачем позивачу про те, що останній залишиться проживати у житловому будинку по [ADDRESS] на земельній ділянці (кадастровий номер 1221411000:02:030:0499) та у разі продажу даного житлового будинку і земельної ділянки (за наявності згоди Позивача) виручені грошові кошти будуть розподілені між спадкоємцями, відповідач вмовила позивача написати заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька позивача. Заява про відмову від спадщини була подана позивачем до приватного нотаріуса Юрченко Л.Л. (третя особа по справі). За наявною у позивача інформацією, сестра позивача також написала заяву про відмову від прийняття спадщини. За таких обставин, оскільки відповідач стала єдиним суб`єктом, яка могла оформити спадщину, в травні 2021 року відповідач оформила та отримала у приватного нотаріуса Юрченко Л.Л. свідоцтво про право на спадщину (як спадкоємець померлого чоловіка) та свідоцтво про право власності (як частку у спільному майні подружжя), і відповідно зареєструвала право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав. За життя померлого батька позивач постійно проживав та з 20 лютого 2006 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька позивача продовжив проживати в житловому будинку [ADDRESS] , здійснював догляд будинку, земельної ділянки, проводив поточний та капітальні ремонти, сплачував комунальні послуги тощо. 01 березня 2019 року позивач зареєстрував шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач разом з дружиною продовжили проживати в житловому будинку [ADDRESS] . За час шлюбу у позивача народились діти: донька [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Місце проживання дітей було зареєстровано в житловому будинку [ADDRESS] . Весь час після смерті батька позивача, останній здійснював догляд за будинком та земельною ділянкою, проводив поточні та капітальні ремонти, сплачував комунальні послуги тощо. При цьому, відповідач по справі жодним чином не заперечувала, а навпаки погоджувалась, що сім`я позивача, його дружина та їх діти мають та повинні проживати в у житловому будинку [ADDRESS] , оскільки іншого житла у них не має, а її син має право проживати у тому будинку де він виріс та постійно проживав все своє доросле життя. Позивач не має у власності об`єктів нерухомого майна для проживання, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В вересні 2023 року відповідач, як власник нерухомого майна, на підставі поданої заяви та відповідно до положень Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» скасувала (припинила) реєстрацію місця проживання позивач та його дітей. Також позивач дізнався, що відповідач без його згоди почала вчиняти дії з продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки. Починаючи з жовтня 2023 року, з настанням опалювального сезону, без будь-яких пояснень, не зважаючи те, що в житловому будинку живуть малолітні діти, за відсутності рішення суду про виселення, відповідач почала вимагати в позасудовому порядку із застосуванням примусу - звільнити позивачем та його сім`ї (дружині та малолітнім дітям) житловий будинок [ADDRESS] . Шляхом усного спілкування з відповідачем, позивачу стало відомо, що позивача усунуто від проживання в даному будинку, відповідач вчиняє всі можливі незаконні дії щодо примусового виселення позивача та його сім?ї з житлового будинку, будь-якого матеріального відшкодування після продажу будинку позивач отримувати не буде оскільки, як вказує відповідач, позивач не має жодних прав на дане нерухоме майно. Такі дії відповідача, на переконання позивача свідчать про обман вчинений відповідачем під час оформлення права на спадщину, свідчать про реалізацію цивільних прав відповідачем на «зло», а тому змушує позивача звернутися до суду з позовом. Тобто, наразі позивач позбавлена свого законного права на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач протиправно позбавлений права власності та обмежена у його здійснені через протиправну поведінку відповідача, тому єдиний спосіб відновлення порушених прав позивача є звернення до суду. У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2354071412214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 840; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354071412214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 837; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499, адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354075112214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 846; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499, адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354075112214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 843; визнати за [PERSON] (РНОКП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] (РНОКП [NUMBER] ) право власності на 1/3 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499, адреса: [ADDRESS] , а також стягнути судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав надав відзив на позовну заяву у якому із позовом не погодився, вважав позовні вимоги не обґрунтованими та безпідставними. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі, стягнути судові витрати по справі. Третя особа у судове засідання не з`явилася, на виконання ухвали суду надала копію спадкової справи № 57/2015, відкритої після смерті [PERSON] . З`ясувавши думку представників сторін, допитавши свідків, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України. Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, [INFO] помер батько позивача - [PERSON] [INFO] . Також судом встановлено, що після смерті [PERSON] ухвалено рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року про розірвання шлюб, укладеного між [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до\~ статті\~104\~Сімейного кодексу\~України шлюб\~припиняється внаслідок\~смерті одного\~з подружжя\~або оголошення\~його померлим. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Яякщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті. Враховуючи вище наведене вважається, що вказаний шлюб припинився внаслідок смерті [PERSON] , а тому не можуть бути взяті до уваги можливі посилання позивача та його представника, що вказаний шлюб припинився внаслідок його розірвання за рішенням суду,оскільки зазначене спростовуються вище наведеним. Судом встановлено,\~що після\~смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої входило нерухоме майно: житловий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499. Вказане нерухоме майно, яке увійшло до складу спадщини було набуто [PERSON] на підставі договору довічного отримання від 10.12.1998 року, який був укладений між [PERSON] (помер [INFO] ) та його матір?ю [PERSON] (померла [INFO] ). [PERSON] , як рідний син та особа яка проживала з померлим батьком, фактично прийняв спадщину. [PERSON] 16 жовтня 2015 року, у встановлений законом строк, подав до приватного нотаріуса, який оформлював спадщину, заяву про прийняття спадщини, після смерті спадкодавця. Судом також встановлено, що до кола спадкоємців також входили: [PERSON] , яка є рідною матір`ю позивача та дружиною (колишньою) спадкодавця, а також сестра позивача [PERSON] . 16 жовтня 2015 року [PERSON] , у встановлений законом строк, подала до приватного нотаріуса, який оформлював спадщину, заяву про прийняття спадщини, після смерті спадкодавця. Крім того, 16 жовтня 2015 року [PERSON] , подала до приватного нотаріуса, який оформлював спадщину, заяву про відмову від прийняття спадщини, після смерті спадкодавця, на користь [PERSON] та [PERSON] , однак в подальшому, у встановлений законом строк, [PERSON] у січні 2026 року подала до приватного нотаріуса, який оформлював спадщину, заяву в які зазначено, вона відкликає вище вказану заяву та приймає належну їй спадщину спадщини, після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON] , у лютому 2016 року подали до приватного нотаріуса, який оформлював спадщину, заяви про відмову від прийняття спадщини (належної частки спадкового майна), після смерті спадкодавця [PERSON] , на користь [PERSON] , вище вказане підтверджується матеріалами справи. Заяви про відмову від спадщини були подані [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк, до ПН Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л. Судом також встановлено, що нотаріусом було роз?яснено [PERSON] та [PERSON] правові наслідки такої відмови і їх право на відкликання такої заяви протягом строку встановленого для прийняття спадщини. За таких обставин, [PERSON] , у травні 2021 року у встановленому законом порядку оформила та отримала у приватного нотаріуса Юрченко Л.Л. свідоцтво про право на спадщину (як спадкоємець померлого чоловіка) та свідоцтво про право власності (як частку у спільному майні подружжя), а саме: свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2354071412214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 840; свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354071412214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 837; свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499, адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354075112214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 846; свідоцтво про право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0499, адреса: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2354075112214), видане 11.05.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу на ім?я Коваленко Лідії Миколаївни, зареєстрованого в реєстрі за номером 843, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною, з підстав встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч.5 ст.1274 ЦК України). Звернувшись до суду з цим позовом, позивач посилаючись на складання ним заяви про відмову від прийняття спадщини (після смерті батька [PERSON] ) внаслідок обману, що мав місце з боку відповідача, визначили правовою підставою позову правила статті 230 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша). У\~пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених в статті 230 ЦК України, зацікавлена сторона такого правочину повинна довести, що інша сторона навмисно ввела таку в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що такий обман дійсно мав місце, а також що він має істотне значення. Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою\~статті 1273 ЦК України\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Судом з`ясовано, що [PERSON] чи\~ [PERSON] не зверталися у встановлений законом строк чи після його закінчення до нотаріуса з заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини. Крім того позивач не звертався до нотаріуса з заявою про одержання свідоцтво про право на спадщину. Позивач добровільно у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заяво про відмову від прийняття спадщини. Заявою про її відкликання протягом строку, встановленого для її прийняття, позивач до нотаріуса не звертався. Судом установлено, що відповідно до заяви [PERSON] , поданої ПН Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л.Л, він, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовився від належної йому частки спадкового майна, яка залишилася після смерті його батька [PERSON] , на користь [PERSON] . Нотаріусом зміст статей 225, 229-231, 233, 1274, 1275 ЦК України [PERSON] роз`яснено. Вказані обставини свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк позивач не скористався. При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини, у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року (справа № 705/2897/16-ц). У позовній заяві позивач вказував на домовленість з відповідачем стосовно того, що будинок залишиться йому, право власності на який оформлено на відповідачку, яка згодом стала чинити йому перешкоди у користуванні цим будинком,. Тобто, позивач тільки після цього зрозумів, що при складанні ними заяви про відмову від спадщини, відповідач навмисно ввів його в оману з метою стати єдиним власником спадкового майна без наміру зберегти батьківську хату. Отже, з наведеного слідує, що позивач свою думку щодо відмови від спадщини змінив у зв`язку з невиконанням досягнутих між ними домовленостей з приводу спадкового будинку у подальшому відповідачем, на користь якої ним була здійснена така відмова, що не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. [PERSON] висловив як прямо, так і своєю поведінкою, заявляв, що не буде реалізовувати своє право на спадкування. За таких обставин право на оспорення набуття відповідачем права власності на спірне нерухоме майно у позивача припинилося, оскільки [PERSON] його не успадкував, а тому підстави для задоволення його позовних вимог відсутні. Проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. А тому посилання позивача, що відмова від спадщини не відповідала його волі не ґрунтується на обставинах справи. У позовній заяві позивач також зазначає, що не погоджується, що спірне нерухоме майно є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим відповідачу видано свідоцтва про право власності на частину майна як дружині, померлого. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 3 огляду на приписи зазначених норм права майно, набуте одним із подружжя за договором довічного утримання - не належить до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя - того, хто є стороною даного договору, а є спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено і не спростовано сторонами, що Договір довічного утримання було укладено в інтересах сім`ї, договір виконувався спільними сімейними зусиллями. Гроші, витраченні на виконання даного договору, презюмується, були спільними сумісними сімейними грошами, доказів, що витрачені на виконання договору гроші були особистою приватною власністю [PERSON] - суду не надано. Тобто майно, набуте за цим договором, є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про зворотне суду також не надано. Як вірно посилається позивач на практику Верховного Суду України у справіN?274/3158/15, що за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Майно, набуте за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, з відповідним позовом про встановлення іншого режиму права власності щодо спірного майна за життя спадкодавець ( [PERSON] ) не звертався. Відповідно до п. 4.22 ч. 4 Глави 10 Розділу II Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який мас право на частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Суду не надано доказів у підтвердження позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності. У відповідності до ч. 4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно, є недопустимим безпідставне порушення права власності, набутого на законних підставах. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України). Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)). Свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України). Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції "внесення змін до свідоцтва про право на спадщину" та "визнання свідоцтва про право на спадщину" є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними "вадами", які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 - 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)). В позові позивач зазначав, що існують підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування рішення про державну реєстрацію прав, оскільки позивач вважає, що його право на спірне майно складати 1/3 житлового будинку та земельної ділянки. Однак вимог про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину позивачем не заявлялися. Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідною та залежать від підстав виникнення та визнання права власності на спірне майно, яке позивач за вказаних обставин не набув, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову у цій частині позову. Як зазначалося вище свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані; передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції "внесення змін до свідоцтва про право на спадщину" та "визнання свідоцтва про право на спадщину" є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними "вадами", які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Тобто враховуючи наведене підстав для недійсності в момент видачі свідоцтва не існувало, а підстав для внесення змін до свідоцтва враховуючи наведене не виникли. Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право спадщину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності. Щодо клопотання про застосування строків позовної давності слід вказати наступне. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. the United Kingdom» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»), пункт 51). У постанові від 27 червня 2018 року в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування статті 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Проте, слід також зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Аналогічний висновок встановлено у Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 509/3589/16-ц та роз`ясненнях Касаційного Цивільного Суду Верховного суду від 30 жовтня 2020 року. Тобто, враховуючи, що судом встановленні інші обставини за яких позовні вимоги не підлягають задоволенню, то суд не може задовольнити клопотання відповідача, щодо застосування строків позовної давності. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Лариса Леонідівна, про визнання недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право спадщину, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed