Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

14.03.2025 року до суду надійшла вказана цивільна справа, в якій позивач в особі свого представника за довіреністю Какун Анни Станіславівни просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за двома кредитними договорами на суму 87442,51 грн.: - за кредитним договором №5735396512 від 07.05.2021 року, укладеного між відповідачкою та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» на суму 19699,00 грн. строком на 12 місяців, де сума заборгованості склала 20008,97 грн., з яких 3279,82 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 16729,10 грн. - заборгованість за процентами, вимогу за яким спочатку було передано другому кредитору АТ «Таскомбанк» по реєстру прав вимог за договором факторингу №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року, а вже від другого кредитора позивачу за договором факторингу №НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 року; - за кредитним договором №6975512 від 18.08.2023 року, укладеним між відповідачкою та первинним кредитором ТОВ «Авентус Україна» на суму 25000,00 грн. на 360 днів, де сума заборгованості склала 64377,54 грн., з яких 23753,75 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 43679,79 грн. - заборгованість за процентами, вимогу за яким було передано позивачу від первинного кредитора 27.09.2024 року по договору факторинга №27092024. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. та розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідачка отримала за обома договорами кошти від первинних кредиторів, вчасно їх не повернула, що після придбання вимог за ними позивачем стало підставою для звернення до відповідачки із даним позовом з метою стягнення заборгованості у судовому порядку. Ухвалою судді від 17.03.2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.37). Позивач та його представниця вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.56-58), а відповідачка як засобами електронного суду (а.с.57), так і засобами поштового зв`язку у порядку п.6 ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.71). 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. 31.03.2025 року від відповідачки надійшов документ під назвою відзив, в якому вона проти позову не заперечувала та просила його задовольнити частково, оскільки відразу сплатити борг не має можливості, та вказувала, що її дані перейшли до позивача поза її згодою та її про такий перехід прав вимоги не повідомляли, що, на її думку, є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім цього, у вказаному документі підтвердила укладання обох кредитних договорів та отримання за ними коштів у відповідному розмірі, та за кредитним договором №5735396512 від 07.05.2021 року повідомила, що по ньому майже розрахувалася, оскільки їй не вистачило лише сплати одного платежу для того аби виплатити увесь борг, однак через воєнний стан відповідачка втратила роботу та не змогла його сплатити. Крім цього, у період воєнного стану не мала у відповідні періоди роботи та доходу, що підтверджується довідкою ОК 5 (а.с.59-70). Інші заяви, клопотання у справі від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд встановлює відсутність відзиву з боку відповідачки, оскільки його копія не була направлена позивачу перед зверненням до суду. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Тому документ під назвою відзив є письмовими поясненнями з боку відповідачки у порядку ст.43 ЦПК України. По-друге, суд встановлює факт, що відповідачка отримала кредитні кошти у відповідному розмірі від первинних кредиторів, оскільки вона сама підтвердила вказаний факт у своїх письмових поясненнях. Відповідно до ч.1 ст.83 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. По-третє. Щодо позиції відповідачки про те, що вона не надавала згоди на перехід своїх персональних даних позивачу від первинного кредитора та дізнавшись про такий перехід вона позивач в особі своїх представників фактично відмовився із нею спілкуватися. В цій частині доводи відповідачки спростовуються тим, що право на отримання будь-якого кредитного договору в Україні має будь-яка юридична особа, яка придбаває право грошової вимоги за виключенням прямо заборонених підстав для такого переходу. Тобто будь-який кредитний договір може бути відчужений первинним кредитором за власним бажанням безвідносно бажання позичальника, якщо про заборону цього немає прямої вказівки у кредитному договорі та це прямо не заборонено законодавством. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (ст. 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Щодо суті заявлених вимог. 07.05.2021 року між відповідачкою та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «центр фінансових рішень» був укладений кредитний договір №5735396512, за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти від позивача у розмірі 19699,00 грн. строком на 12 місяців з сплатою щомісячних процентів у розмірі 6% та річних процентів у розмірі 0,01% (а.с.26-27). Відповідно до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2-16 від 07.10.2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» було погоджено, що первинний кредитор передає АТ «Таскомбанк» вимоги до боржників, за які АТ «Таскомбанк» сплачує кошти (п.п. 2.1, 2.2). Підтвердженням права переходу вимоги на користь АТ «Таскомбанк» є підписання обома сторонами відповідних реєстрів прав вимог. Крім цього, п.п.9.2 вказаного договору було визначено, що договір діє протягом одного року та може бути пролонгований безліч разів, якщо будь-яка сторона не заявила про його розірвання за 30 днів до його закінчення (п.п.9.4)(а.с.32-33). В той же час жодних доказів переходу права вимоги до відповідачки у вигляді реєстру права вимоги матеріали справи не містять. Позивач вважав, що він набув права вимоги за вказаним договором на підставі договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28.02.2024 року, за яким на підставі акту прийому-передачі реєстру прав вимоги від 28.02.2024 року та витягу з реєстру права вимоги щодо відповідачки набув права вимоги до неї у розмірі 20008,97 грн., з яких 3279,82 грн. - сума основного боргу, 0,05 грн. - загальна заборгованість за річними відсотками та 16729,10 грн. - загальна заборгованість по комісії (а.с.34-37). Підставами відмови у задоволенні вказаної вимоги позивача суд встановлює відсутність доказів переходу права вимоги до АТ «Таскомбанк» з боку первинного кредитора, відсутність надання суду повного тексту договору факторингу між другим кредитором та відповідачкою, що унеможливлює встановлення суми фінансування та його подальшу сплату позивачем на рахунок АТ «Таскомбанк» у відповідному розмірі, а окрім цього, суду не зрозуміла правова природа такої частини боргу як комісія, оскільки у договорі було зазначено про два види процентів: річні та щомісячні, такого виду платежів як комісія підписаний відповідачкою із первинним кредитором договір не містить. Відносно договору №6975512 про надання споживчого кредиту від 18.08.2023 року, судом встановлено, що він був укладений в електронній формі між відповідачем та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» - на суму 25000,00 грн., строком 360 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99% кожні 30 днів на суму заборгованості за кредитом (а.с.7-12). Вимоги до відповідача були передані позивачу на підставі договору факторингу №27092024 від 27.09.2024 року (а.с.15-1), за яким вимоги щодо відповідачки надійшли у реєстрі боржників на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 67433,54 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.19) та актом прийому-передачі реєстру боржників (а.с.18). В той же час суду не було надано повний текст договору факторингу, що унеможливлює перевірку того факту, чи було позивачем оплачено первинному кредитору вартість прав вимоги, відповідно до невказаних сум у п.3.2 та 3.3 вищевказаного договору факторингу, оскільки права вимоги набуваються виключно після їх оплати фактором на підставі п.3.4 договору факторингу. В цій частині вимоги наданого суду договору факторингу протирічать нормам п.59, 60 та 62 постанови ВП ВС від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, позиція за якою до часу не змінювалася, за якою у договорі факторингу головним є отримання плати клієнтом за придбані вимоги, без встановлення чого неможливо вважати договір факторингу таким, що відбувся. Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинними кредиторами та відповідачкою, з її слів підтверджено отримання коштів, однак не підтверджено факт переходу права вимоги як до другого кредитора, так і до позивача щодо кредитного договору №5735396512 від 07.05.2021 року між відповідачкою та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовою компанією «Центр фінансових рішень», а відносно договору №6975512 про надання споживчого кредиту від 18.08.2023 року, укладеного з ТОВ «Авентус Україна» не підтверджено факт укладення договору факторингу між первинним кредитором та позивачем в частині оплати за вартість придбаних вимог, зокрема, і щодо відповідачки. Відповідно у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed