Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , [INFO] . Він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом та 08.05.2020 року та 15.05.2025 року подав заяви про прийняття спадщини. Також, йому відомо, що за життя [PERSON] було складено заповіти від 30.12.2019 року та від 08.01.2020 року, за яким належне йому майно [PERSON] заповідав відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Між ним та відповідачами були судові спори про признання заповіту недійсним та про застосування наслідків недійсності заповіту та визнання права на спадкування за законом. Рішеннями судів у справах № 738/953/20 та № 738/218/23 в задоволенні його вимог було відмовлено. Як зазначає позивач, 11.11.2024 року він направив на адресу приватного нотаріуса Ніколаєнка С.В. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, оскільки він є сином померлого та на день смерті батька був непрацездатним - досяг пенсійного віку та відповідно до ст.1214 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, 19.11.2024 року приватний нотаріус направив на його адресу лист, в якому зазначив про відсутність права на обов`язкову частку у спадщині після померлого [INFO] [PERSON] , посилаючись на те, що наявність права на пенсію на пільгових умовах не свідчить про непрацездатність та не дає права на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, 14.11.2024 року приватним нотаріусом Ніколаєнком С.В. було видано свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] , а саме по частині на наступне майно: -гаражний бокс [ADDRESS] ; -квартиру [ADDRESS] ; -квартиру [ADDRESS] ; -гараж [ADDRESS] . Позивач стверджує, що оскільки він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 2), перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві та отримує пенсію за віком з 23.05.2019 року довічно, то на час смерті батька, відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вже був непрацездатною особою за віком, а тому входить до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив задовольнити його вимоги, а саме, визнати за ним в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщині після померлого [PERSON] право власності на наступне майно: -частину гаражного боксу № [NUMBER] по [ADDRESS] ; -частину квартири [ADDRESS] ; -частину квартири [ADDRESS] ; -частину гаражу № [NUMBER] по [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів судові витрати по оплаті професійної правничої допомоги. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 19.12.2024 року відкрито провадження даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.01.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідачів [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідачів заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивач на час відкриття спадщини досяг 51 повних років, тобто він не мав віку, визначеного п.2 ч.1 ст.26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не був особою з інвалідністю та спадкодавець [PERSON] на був годувальником позивача, який мав самостійний дохід. На думку представника відповідачів, посилання позивача на те, що він отримує пенсію, не свідчать про його непрацездатність і не дає йому права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. Отже, отримання особою пенсії за віком на пільгових умовах не свідчить про її непрацездатність в розумінні ст.1241 ЦК України як особи, що має право на обов`язкову частку у спадщині. Також представник відповідача вважає, що вимога про стягнення витрат позивача по оплаті професійно правничої допомоги задоволенню не підлягає. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідачів просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю та здійснити розподіл судових витрат. 06.02.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представника позивача стверджує, що оскільки позивач отримує пенсію за віком, через участь в ліквідації Чорнобильської катастрофи, погіршення здоров`я свідчить про втрату працездатності повнолітньої дитини спадкодавця. Отже, на думку представника позивача, на час смерті [PERSON] , позивач, який є сином померлого, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вже був непрацездатною особою за віком, а тому входить до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України. Посилаючись на викладене, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.02.2025 року витребувано у приватного нотаріуса Корюківського районного нотаріального округу Чернігівської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколаєнка С.В. належним чином завірену копію спадкової справи №28/2020, яка була заведена після смерті спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . 23.05.2025 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати за ним в порядку спадкування обов`язкової частки в спадщину після померлого [PERSON] право власності на: - 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS] ; - на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; - на 1/2 частину гаража [ADDRESS] ; - на 1/2 частину автомобіля, марки Ford, модель Fusion, 2008 року випуску, тип ТЗ - загальний легковий універсал-В, колір - червоний; - на 1/2 частину грошових коштів у сумі 21 335,64 грн. з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку [NUMBER] (БПК), відкритому у ТВБВ №10024/066 АТ «Державний ощадний банк України»; у сумі 28,35 грн. з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку № [NUMBER] (компенсація 1997 року), відкритому у ТВБВ №10024/049 АТ «Державний ощадний банк України»; у сумі 3 648,75 грн. (компенсація 1997 року) з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку № [NUMBER] , відкритому у ТВБВ №10024/0143 АТ «Державний ощадний банк України»; - на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0578 га, кадастровий номер 3220285100:14:071:0066, наданої для ведення садівництва, розташованої на території [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.07.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Відповідачі та третя особа приватний нотаріус Ніколаєнко С.В., будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, тривалість розгляду справи, достатність часу для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів та третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, а також вбачається з матеріалів спадкової справи № 28/2020, [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] . Позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 2), перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві та отримує пенсію за віком з 23.05.2019 року довічно. За життя [PERSON] 30.12.2019 року склав заповіт, яким заповідав відповідачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному квартиру [ADDRESS] , а також гараж (гаражний бокс) № [NUMBER] в [ADDRESS]. Також, 08.01.2020 року [PERSON] склав ще один заповіт, яким заповідав відповідачам все своє майно в рівних частинах кожному. 10.02.2020 року відповідач звернулись до приватного нотаріуса Менського районного нотаріального округу Ніколаєнка С.В. із заявами про прийняття спадщини. 05.05.2020 року та 13.05.2020 року із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Ніколаєнка С.В. звернувся позивач. 11.11.2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Ніколаєнка С.В. із заявами про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на обов`язкову частку, які надійшли до приватного нотаріуса 14.11.2024 року та 18.11.2024 року. Листом від 19.11.2024 року № 600/01-16 приватний нотаріус Ніколаєнко С.В. повідомив позивача, що він не має права на обов`язкову частку у спадщині після смерті померлого [INFO] батька [PERSON] із посиланням на те, що наявність у позивача права на пенсію на пільгових умовах не свідчить про його непрацездатність та не дає йому права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає. З матеріалів спадкової справи також вбачається, що 14.11.2024 року, 20.11.2024 року, 21.01.2025 року приватним нотаріусом Ніколаєнком С.В. видано свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачам [PERSON] , [PERSON] в рівних частках на наступне майно: - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 31.3 кв.м; - гаражний бокс № [NUMBER] ГБК «Десна», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площою 41.4 кв.м.; - гаражний бокс № [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі «№4», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площою 17.8 кв.м.; - автомобіль, марки Ford, модель Fusion, 2008 року випуску, тип ТЗ - загальний легковий універсал-В, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м., житлова площа - 29,3 кв.м.; - грошові кошти у сумі 21 335,64 грн. з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку [NUMBER] (БПК), відкритому у ТВБВ №10024/066 АТ «Державний ощадний банк України»; - грошові кошти у сумі 28,35 грн. з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку № [NUMBER] (компенсація 1997 року), відкритому у ТВБВ №10024/049 АТ «Державний ощадний банк України»; - грошові кошти у сумі 3 648,75 грн. (компенсація 1997 року) з відповідними відсотками, що знаходяться на рахунку № [NUMBER] , відкритому у ТВБВ №10024/0143 АТ «Державний ощадний банк України»; - земельну ділянку, площею 0,0578 га, кадастровий номер 3220285100:14:071:0066, наданої для ведення садівництва, розташованої на території [ADDRESS] . Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році (категорія 2), перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві та отримує пенсію за віком з 23.05.2019 року довічно, на час смерті батька, відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вже був непрацездатною особою за віком, а тому він входить до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині згідно з ч.1 ст.1241 ЦК України. Сторона відповідача проти даних тверджень заперечувала, посилаючись на те, що наявність у позивача права на пенсію на пільгових умовах не свідчить про його непрацездатність та не дає йому права на обов`язкову частку у спадщині. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як передбачено ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). За правилами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, вони спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18)). Непрацездатність - це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об`єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму або зниженням кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припиненням трудової діяльності, у разі настання якого особа втрачає засоби до існування та потребує матеріального соціального забезпечення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2018 року в справі № 525/216/17-ц (провадження № 61-29933 св 18)). При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18)). Згідно із частиною третьою статті 75 СК України, непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяла на час смерті спадкодавця), непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. В той же час, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в частині першій статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, Конституційний Суд України у Рішенні від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 (справа про право на обов`язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) виходив із положень частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також положень пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний», а саме частини четвертої статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та абзацу 17 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та вирішив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Висновків щодо наявності права на отримання обов`язкової частки іншими категоріями «непрацездатних» дітей спадкодавця вказане Рішення Конституційного Суду України не містить. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому, відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Таким чином, спадкувати обов`язкову частку у спадщині до досягнення пенсійного віку має право лише повнолітній син чи дочка спадкодавця, який є непрацездатним у зв`язку з інвалідністю, яка встановлюється законом. З урахуванням наведеного суд вважає, що наявність факту призначення позивачу пенсії (тобто наявність трудового стажу чи інших умов, необхідних для призначення пенсії), не має правового значення для визнання його непрацездатним за віком, оскільки лише після встановлення у особи, яка не досягла пенсійного віку, непрацездатності за станом здоров`я, тобто встановлення інвалідності, у цієї особи виникає право на спадкування обов`язкової частки у спадщині. Разом із тим, позивач на час відкриття спадщини не був непрацездатним за законодавством України, а тому у нього не виникло право спадкування на обов`язкову частку у спадщині. Суд звертає увагу на те, що позивач є спадкоємцем І черги як син спадкодавця [PERSON] , якому з 23 травня 2019 року призначено пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Саме це стало підставою для звернення позивача із заявою про прийняття спадщини на обов`язкову частку від 10.11.2021 у спадковій справі № 121/6 у відповідності до ст. 1241 ЦК України. Як зазначалось вище, відповідно до абзацу 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент відкриття спадщини), непрацездатними є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини), пенсійний вік для чоловіків встановлений 60 років при стажі роботи не менше 25 років. Аналогічне положення також містить стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з абзацу 1 частини 1ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Позивачу призначено пенсію за віком з 23.05.2019 року у віці 51 рік, тобто із зменшенням пенсійного віку, у відповідності до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що зменшення пенсійного віку не свідчить про непрацездатність позивача, а тому таке не дає йому права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії за віком із зменшенням такого віку, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає в розумінні статті 1241 ЦК України як в особи, що має право на обов`язкову частку у спадщині. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року (справа № 303/674/17). Крім того, для отримання права на обов`язкову частку у спадщині встановленню підлягає вік особи, яка претендує на таку частку, станом на день відкриття спадщини. При цьому, саме вік особи, а не право особи на призначення пенсії чи факт призначення пенсі на пільгових умовах, є визначальним для застосування ст. 1241 ЦК України. Якщо вік спадкоємця на момент відкриття спадщини дорівнює пенсійному віку, який встановлюється законодавством, то незалежно від того, чи отримував спадкоємець раніше на будь-яких підставах право на призначення пенсії чи не отримував, він є і буде залишатись непрацездатною особою, оскільки досяг пенсійного віку в загальному порядку. Так, в Україні встановлений пенсійний вік для чоловіків 60 років. На момент смерті спадкодавця - свого батька [PERSON] позивач мав вік 51 рік. Таким чином, на час смерті свого батька позивач відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не був непрацездатною особою за віком (пенсіонером), та не входив до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Інші доводи сторони позивачів на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed