Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

До Соборного\~районного суду\~міста Дніпра\~16.07.2025\~надійшла позовна\~заява [PERSON] \~до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову було зазначено, що 12 січня 2015 року сторони уклали шлюб і почали спільне життя; 03 грудня 2019 року шлюб між ними було розірвано, про що Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено актовий запис № 191; після розірвання шлюбу сторони через деякий час знову відновили спільне проживання без реєстрації шлюбу, проживали однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах; від зазначених відносин [INFO] народився син [PERSON] , актовий запис про народження № 825, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.04.2021, видане Соборним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції. Позивачка вказувала, що спочатку після народження дитини сторони разом брали участь у її вихованні та утриманні, однак після початку повномасштабної війни у лютому 2022 року відносини між нею та відповідачем погіршилися. З початку 2024 року сторони фактично припинили сімейні стосунки, стали проживати окремо. У позові [PERSON] посилалася на те, що дитина проживає разом із нею, а відповідач самоусунувся від обов`язку щодо утримання сина, не надає достатньої матеріальної допомоги. У зв`язку з цим позивачка просила суд: стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 10000,00 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду й до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2025 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Батмановій В.В. Ухвалою судді Батманової В.В. від 23 липня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. 15 вересня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичного факту та стягнення аліментів, яка була об`єднана в одне провадження з первісним позовом. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , не погодившись з доводами позивача, викладеними в первісному позові,\~ подав до суду зустрічний позов, у якому зазначив, що: між сторонами був зареєстрований шлюб 12.01.2015, який було розірвано 03.12.2019 Новокодацьким районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану за актовим записом № 191 (акт. запис № 191). Після розірвання шлюбу сторони деякий час проживали разом у фактичних шлюбних відносинах, однією сім`єю, без державної реєстрації шлюбу, що призвело до народження їхнього сина. У зв`язку з початком війни, постійними стресами, повітряними тривогами, перебоями із комунальними послугами поведінка [PERSON] змінилася, почалися конфлікти, наслідком яких стало припинення з початку 2024 року сторони режиму спільного проживання. Сторони не ведуть спільного господарства, мають роздільний бюджет. Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що з січня 2024 року малолітній син [PERSON] постійно проживає разом із ним, перебуває на його утриманні та вихованні. Батько забезпечує дитину всім необхідним для життя, розвитку, лікування, навчання, організовує її дозвілля, водночас мати фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, у вихованні та матеріальному забезпеченні сина участі не бере. У зустрічному позові [PERSON] встановити факт припинення фактичних шлюбних стосунків та проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою з 01 січня 2024 року, залишивши неповнолітню дитину [PERSON] , який народився [INFO] проживати разом з батьком - [PERSON] , який з січня 2024 року самостійно його виховує та утримує. Стягнути із [PERSON] на його користь аліменти на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі 5000,00 грн щомісячно, починаючи з дня подання зустрічного позову до суду й до досягнення дитиною повноліття. В судовому засідання 16 жовтня 2025 року [PERSON] , беручи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, первісні позовні вимоги фактично не підтримала, зазначивши, що не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом із батьком. Пояснила, що [PERSON] тривалий час самостійно виховує та утримує їхнього спільного сина, вона не бере участі в його утриманні та вихованні, проживає окремо, до сім`ї повертатися не збирається. Заперечила проти стягнення з неї аліментів, посилаючись на відсутність постійного доходу. [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, первісний позов не визнав, пояснивши, що з січня 2024 року дитина постійно проживає з ним, перебуває на його утриманні та вихованні, він забезпечує сина всім необхідним, а мати участі в утриманні та вихованні дитини не бере. Просив врахувати укладений між сторонами договір від 01.01.2024 та акти свідків, подані до суду, а також обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову в частині встановлення факту припинення фактичних шлюбних відносин з 01 січня 2024 року, зазначив, що встановлення цього факту є необхідним для правильного визначення правового статусу сторін, а також з огляду на те, що після припинення спільного проживання [PERSON] фактично не бере участі у вихованні та утриманні їхнього спільного сина, проживає окремо, веде самостійний спосіб життя, не допомагає батькові в забезпеченні інтересів дитини. Також встановлення зазначеного факту усуває можливі спори щодо правового режиму майна, яке може бути набуте батьком після припинення фактичних шлюбних відносин. Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вислухавши пояснення сторін, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову, та задоволення зустрічного позову, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 12.01.2015, було розірвано 03.12.2019 (акт. запис № 191), що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та актовим записом № 825 підтверджується, що [INFO] у сторін народився син [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . З наданого договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01.01.2024 вбачається, що: сторони, діючи добровільно, домовилися, що їхній син [PERSON] з моменту укладення договору буде постійно проживати за місцем проживання батька та перебувати на його самостійному вихованні та утриманні; мати, [PERSON] , зобов`язалась сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі 5000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття; визначено порядок спілкування матері з дитиною, а також умови щодо стягнення заборгованості та неустойки. Доказів визнання цього договору недійсним, удаваним, оспорюваним чи такого, що не відповідає волевиявленню сторін, суду не надано. В заяві від 15.10.2025 [PERSON] фактично підтвердила його існування та виконання з боку батька, пославшись на те, що саме на підставі цього договору місце проживання дитини визначено з батьком. До матеріалів справи долучені акти та письмові пояснення свідків, які підтверджують обставини, вказані у зустрічній позовній заяві. Акт від 07.08.2025 від імені [PERSON] , хрещеної матері дитини, яка підтвердила, що з січня 2024 року дитина проживає разом із батьком, який самостійно її виховує та утримує, мати за місцем проживання дитини вона не бачила. Акт від 11.08.2025 від імені [PERSON] , яка тричі на тиждень прибирає квартиру, де проживає [PERSON] з сином. Вона вказала, що з початку 2024 року бачить лише батька та дитину, саме батько готує їжу, возить дитину на медичні огляди, купує продукти, речей матері в квартирі немає, оплату за її роботу здійснює тільки батько. Акти від імені свідків [PERSON] та [PERSON] від 10.09.2025, сусідок по будинку, які підтвердили, що дитина постійно проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS] , з січня 2024 року, мати проживає окремо та участі в догляді за дитиною не бере. Зазначені обставини сторонами не спростовані, доказів протилежного не надано, а відтак відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України такі обставини, які однією стороною визнаються, а іншою не заперечуються, не потребують додаткового доказування. Таким чином, судом встановлено, що фактичні шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені з початку 2024 року; з січня 2024 року малолітній [PERSON] постійно проживає разом із батьком, [PERSON] ; батько самостійно виховує та утримує дитину, забезпечує її потреби; мати самоусунулась від виконання батьківських обов`язків та матеріальної участі в утриманні дитини, що нею самою визнано; між сторонами укладено письмовий договір від 01.01.2024, згідно з яким дитина проживає з батьком, а мати зобов`язалася сплачувати аліменти в розмірі 5000,00 грн щомісячно. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Згідно ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі поданих сторонами доказів. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не визначено письмовим договором між ними. Отже, встановлення дати припинення фактичних сімейних відносин має пряме юридичне значення, оскільки впливає на виникнення, зміну або припинення майнових прав сторін. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення чи припинення прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21 сформульовано правовий висновок про те, що перелік фактів, які можуть бути встановлені судом у порядку окремого провадження, не є вичерпним. З огляду на подані сторонами докази договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 01.01.2024, письмові заяви сторін, акти свідків та інші матеріали справи суд встановив, що спільне проживання сторін однією сім`єю фактично припинилося з початку 2024 року. Зазначені обставини ні однією зі сторін не заперечуються. Відтак зазначена вимога зустрічного позову є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, судом не встановлено спору між сторонами щодо місця проживання їхнього спільного малолітнього сина. Як на час звернення сторін до суду, так і на момент розгляду справи дитина проживає разом із батьком, який забезпечує її фактичне виховання, щоденний догляд, побутові та медичні потреби, організацію розвитку та навчання. Такі умови існували на час звернення до суду та узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору від 01.01.2024. Правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22.12.2021 у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), свідчать, що за відсутності спору щодо того, з ким із батьків проживає дитина, суд може визначити місце проживання дитини в межах розгляду спору, якщо це відповідає принципам змагальності та диспозитивності. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. ЄСПЛ у своїх рішеннях, зокрема HUNT v. UKRAINE (№31111/04) та MAMCHUR v. UKRAINE (№10383/09), наголошує, що інтереси дитини повинні превалювати над інтересами батьків і передбачають забезпечення дитині стабільного, безпечного та несуперечливого середовища. Беручи до уваги фактичне тривале проживання дитини з батьком, належне виконання батьком батьківських обов`язків, відсутність заперечень матері та досягнуту між батьками домовленість, суд доходить висновку, що залишення дитини проживати разом із батьком повністю відповідає її найкращим інтересам. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі №560/17953/21 сформовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, наведений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним, а суд може встановлювати й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав та обов`язків, за умови відсутності іншого порядку їх підтвердження. Аналіз вказаних норм свідчить, що чинне процесуальне законодавство допускає встановлення судом факту припинення фактичних шлюбних відносин, якщо від цього факту залежить обсяг майнових прав та обов`язків сторін у майбутньому. У даній справі [PERSON] обґрунтовує необхідність встановлення факту припинення фактичних шлюбних відносин з 01.01.2024, зокрема тим, що сторони фактично не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства; між ними відсутні спільні плани на сімейне життя; він бажає, щоб майно, яке може бути ним набуто після припинення цих відносин, не породжувало у майбутньому претензій з боку [PERSON] як особи, з якою він раніше проживав однією сім`єю. Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, визнання ними припинення спільного проживання з початку 2024 року, відповідні акти свідків, а також відсутність заперечень [PERSON] щодо цієї обставини, суд дійшов висновку, що встановлення факту припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами з 01 січня 2024 року відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України і є необхідним для визначеності у сфері їхніх особистих та майнових прав. Отже, вимога зустрічного позову в цій частині підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7, 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141, 150, 155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а при вирішенні спору про місце проживання малолітньої дитини суд враховує: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, особисту прихильність до кожного з батьків, інші істотні обставини. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц наголосила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється саме якнайкращому забезпеченню її інтересів, а не формальному пріоритету того чи іншого з батьків. У правовому висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №200/952/18 (провадження №61-14859св19), зазначено, що за відсутності спору між батьками щодо того, з ким із них буде проживати дитина, суд може вирішити це питання в межах іншого спору, зокрема при розірванні шлюбу або вирішенні пов`язаних вимог, фактично констатувавши вже сформований порядок проживання дитини. Аналогічний підхід викладено у Постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №339/143/20 (провадження №61-6809св21),де суд зазначив, що якщо сторони не заявляли окремих позовних вимог про визначення місця проживання дитини, але фактично між ними відсутній спір і дитина тривалий час проживає з одним із батьків, суд, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності, може констатувати цей факт у рішенні, не виходячи за межі заявлених вимог. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її постійного проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). Як встановлено від час розгляду справи малолітній [PERSON] з січня 2024 року безперервно проживає разом з батьком; батько забезпечує його харчування, лікування, догляд, навчання та розвиток; мати фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків; [PERSON] не заперечує проти проживання дитини з батьком і це прямо зазначено нею в заяві; між батьками відсутній спір про місце проживання дитини. У цій ситуації суд, діючи в межах заявлених зустрічних вимог та з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду, вважає за можливе визначити місце проживання дитини разом із батьком, фактично закріплюючи вже наявний, стабільний та такий, що відповідає інтересам дитини, порядок проживання. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків. Залишення дитини проживати разом з батьком по суті не є розлученням матері з дитиною та не позбавляє матір її особистих немайнових прав щодо дитини. Мати має право на спілкування, участь у вихованні дитини, а батько не має права чинити їй перешкоди у здійсненні цих прав, якщо таке спілкування не суперечитиме інтересам дитини. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 180, 181, 182, 183, 189 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; за домовленістю між батьками обов`язок щодо утримання дитини може бути реалізований на підставі договору про сплату аліментів. Посилання [PERSON] на відсутність у неї засобів до існування не можуть бути підставою для повного звільнення її від обов`язку утримувати неповнолітню дитину, оскільки закон покладає однакову відповідальність за утримання дитини на обох батьків, незалежно від їхнього матеріального стану, а зміна розміру аліментів можлива лише за наявності відповідних підстав і за окремою вимогою. З урахуванням того, що дитина фактично проживає з батьком; батько несе всі витрати на її утримання; розмір аліментів 5000,00 грн щомісячно узгоджений сторонами в договорі й відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку, що задоволення зустрічної вимоги про стягнення аліментів у такому розмірі є правомірним та обґрунтованим. Натомість первісний позов [PERSON] про стягнення аліментів з батька є таким, що суперечить установленим у справі фактам, оскільки дитина проживає разом із батьком, перебуває на його повному утриманні, а сама позивачка не бере участі у вихованні та утриманні дитини, що вона прямо визнала у своїй заяві. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved