Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

У червні 2025 року представник позивача адвокат Мусієнко В`ячеслав Олександрович, представляючи інтереси позивача [PERSON] , звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що позивач із відповідачем 13 жовтня 2015 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Спору про місце проживання дитини між сторонами немає. Протягом останніх двох років сімейні стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися, що призвело до постійних сварок та, як наслідок, фактичного припинення шлюбних стосунків та спільного проживання. З березня 2025 року позивач зрозуміла, що вони з відповідачем зовсім різні люди, у них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, більше того вони втратили почуття любові й поваги один до одного. Позивач прийняла остаточне рішення про необхідність розірвати шлюб, оскільки вважає, що зберегти його неможливо, спроби примиритися не мали результату, а перебування в шлюбі суперечить її інтересам, тому представник позивача просив розірвати шлюб, стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судовий розгляд справи по суті на 26 вересня 2025 року. Ухвалою суду від 26 вересня 2025 року розгляд справи відкладено до 14 листопада 2025 року для здійснення повторного виклику відповідача в судове засідання. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, однак до початку розгляду справи по суті представник позивача надіслав до суду клопотання, у якому вказав, що стосунки між позивачем та відповідачем не покращилися, фактично шлюбні стосунки припинені, тому [PERSON] підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного рішення по справі, а також просив розглянути справу без участі позивача та представника позивача (а. с. 38). У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи шляхом надіслання судових повісток на адресу зареєстрованого місця його проживання відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки до суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не подав. Поштові конверти повернулися на адресу суду без вручення із зазначенням причин повернення: «За закінченням терміну зберігання». Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням ЄСПЛ у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№ 12307/16) визначено, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду, а тому права такої особи щодо розгляду справи у його відсутності, порушені не були. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне\~\~\~\~ положення\~\~\~\~\~ міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне\~\~\~\~ рішення\~\~\~\~ на\~\~\~\~ підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач\~\~\~\~\~ належним\~\~\~\~\~ чином\~\~\~\~\~ повідомлений\~\~\~\~ про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач\~\~\~ не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За письмовою згодою позивача суд постановив 14 листопада 2025 року ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд уважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Відповідно до\~ ст. 1 СК України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За правилом частини 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України\~ охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 13 жовтня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис за № 510, місце державної реєстрації шлюбу: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області (а. с. 9). Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). При цьому, із доводів позивача судом встановлено, що спору щодо місця проживання малолітньої дитини між сторонами немає. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до\~ ст. 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що\~ шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено,\~ що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні\~ уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу,\~ враховувати наявність малолітньої дитини,\~ дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя,\~ забезпечувати участь у судовому засіданні,\~ як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що позивач скористалася правом на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, наполягала на розірванні шлюбу, відповідач повторно не з`явився в судове засідання. Суд розцінює неявку відповідача в судове засідання як байдуже ставлення до долі шлюбу, незацікавленість у його збереженні. Судом також установлено, що подружнє життя сторін не склалося у зв`язку з постійними конфліктами, відсутністю взаєморозуміння, любові, різними поглядами на шлюб та сім`ю. Сторони шлюбних стосунків не підтримують, їх шлюб фактично припинений, спроби примиритися ніяких результатів не дали. Жодна зі сторін не клопотала перед судом про надання строку на примирення, тому строк на примирення сторонам у справі про розірвання шлюбу не надавався. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві, як і в клопотанні від 26 вересня 2025 року, позивач/представник позивача не висловили свою позицію щодо зміни прізвища позивача після розірвання шлюбу на дошлюбне, а тому суд уважає за доречне залишити їй прізвище, набуте в шлюбі. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже, суд уважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивач, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права позивача та відповідача, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн, підтверджені документально (а. с. 5). Крім того, представник позивача в позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. На підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача подана до суду копія договору № 13/06-25 про надання правничої допомоги від 13 червня 2025 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мусієнком В.О., предметом якого є надання юридичних послуг, а саме за цим договором адвокат бере на себе зобов`язання надавати замовнику консультації з питань кримінального, адміністративного, цивільного та сімейного права, організовувати ведення претензійно-позовної роботи по матеріалах, поданих клієнтом, надавати клієнту правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади. Відповідно до п. 3.1. цього договору розмір гонорару, визначений сторонами, становить 5000 грн за усну консультацію, збір матеріалів для підготування позовної заяви про розірвання шлюбу, підготування позовної заяви про розірвання шлюбу (а. с. 16-18). Також стороною позивача додано до позовної заяви: копію акта про надання правничої допомоги та розрахунок гонорару адвоката від 18 червня 2025 року, відповідно до якого загальний обсяг наданої правничої допомоги становить 5000 грн, з них: усна консультація 500 грн, збір документів\~\~\~ для\~\~\~\~ підготовки\~\~\~ позовної\~\~ заяви 1500 грн, складання позовної заяви 3000 грн (а. с. 15), копію квитанції до прибуткового касового ордера № 18/06 від 18 червня 2025 року, якою підтверджено оплату юридичних послуг за вищевказаним договором на суму 5000 грн (а. с. 14); копію ордера серії СВ № 1131806 від 18 червня 2025 року (а. с. 19). У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. Слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved