Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області 27 грудня 2024 року від представника, адвоката Корнієнко Олени Олександрівни надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 лютого 2002 року між сторонами був зареєстрований шлюб. За час перебування у шлюбі народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Макарівський районний суд Київської області рішенням від 07 серпня 2024 року розірвав між сторонами шлюб. Після розірвання шлюбу, неповнолітня донька залишилася проживати із матір`ю [PERSON] . На підставі, укладеного між сторонами договору, [PERSON] сплачує аліменти на утримання доньки. За час шлюбу подружжя набуло у власність нерухоме та рухоме майно, які позивач [PERSON] з урахуванням уточнених вимог просить суд визнати спільним сумісним майном подружжя, а саме: - офісно-торговий центр, загальною площею 211,9 кв.м, що розташований у [ADDRESS] (вартістю 4\~854\~121 грн); - земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 3222755103:00:030:0041, площею 0.0296 га, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 1\~094 721,80 грн); - квартиру, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 1 989 133,36 грн); - земельну ділянку, кадастровий номер 3222755101:01:015:0079, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 46 217,49 грн); - квартиру, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 3 860 332,79 грн); - гараж, загальною площею 30,3 кв.м, що розташований у [ADDRESS] , із земельною ділянкою загальною площею 0,0031 га, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 3222755101:01:017:0061 (вартістю 596 357,99 грн); - об`єкт незавершеного будівництва (незареєстрований житловий будинок), побудований під час перебування у шлюбі на земельній ділянці за кадастровим номером 3222755100:01:005:0007, за адресою: [ADDRESS] , набута відповідачем на підставі договору дарування від 06 травня 2011 року (вартістю 2 524 547, 47 грн); - земельну ділянку, кадастровий номер 32227555103:00:030:0037, розташовану за адресою: [ADDRESS] (вартістю 1 109 515,34 грн); - транспортний засіб, «Volkswagen» модель Jetta 1.6 TDi ВМ ПО HP, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , рік випуску 2016, дата реєстрації 04.05.2024 (вартістю 537\~952 грн станом на 03.12.2024); - транспортний засіб, марка та модель «BMW 318і» (Е30,3/1), державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 1988, дата реєстрації 22.02.2018 (вартістю 103\~084 грн); - транспортний засіб, марки «SUBARU» модель Legacy 2.5І GT (ВМ), державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2023, дата реєстрації 19.07.2024 (вартістю 1 111\~950 грн). Загальна вартість майна 16\~778\~395,28 грн. Здійснити розподіл майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на: - квартиру, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 1 989 133,36 грн); - земельну ділянку, кадастровий номер 3222755101:01:015:0079, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 46 217,49 грн); - квартиру, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 3 860 332,79 грн); - гараж, загальною площею 30,3 кв.м, що розташований у [ADDRESS] , із земельною ділянкою загальною площею 0,0031 га, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 3222755101:01:017:0061 (вартістю 596 357,99 грн); - транспортний засіб, «Volkswagen» модель Jetta 1.6 TDi ВМ ПО HP, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , рік випуску 2016, дата реєстрації 04.05.2024 (вартістю 537\~952 грн). Визнати за [PERSON] право власності на таке майно: - офісно-торговий центр, загальною площею 211,9 кв.м, що розташований у [ADDRESS] (вартістю 4\~854\~121 грн); - земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 3222755103:00:030:0041, площею 0.0296 га, що розташована у [ADDRESS] (вартістю 1\~094 721,80 грн); - житловий будинок, побудований за час шлюбу на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222755100:01:005:0007 (вартістю 2 524 547, 47 грн); - земельну ділянку, кадастровий номер 32227555103:00:030:0037, розташовану за адресою: [ADDRESS] (вартістю 1 109 515,34 грн); - транспортний засіб, марка та модель BMW 318і (Е30,3/1), державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 1988, дата реєстрації 22.02.2018 (вартістю 103\~084 грн); - транспортний засіб, марка SUBARU модель Legacy 2.5І GT (ВМ), державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2023, дата реєстрації 19.07.2024 (вартістю 1 111\~950 грн). Право спільної сумісної власності сторін припинити. Крім того, позивачка за первісним позовом просить стягнути із [PERSON] : - 1/2 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бравіа-Логістик» (код ЄДРПОУ 45018547) у розмірі 751\~000 гривень; - 1/2 доходів від підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця [PERSON] за останні три роки. Оскільки загальна вартість майна, право власності якого, [PERSON] просить визнати за нею складає 7\~029\~993,63 грн, а вартість майна, у запропонованому нею розподілі щодо його визнання за [PERSON] складає 10\~797\~939,61 грн, просить суд стягнути з нього компенсацію за різницю у розмірі часток у праві спільної сумісної власності у розмірі 3\~767\~945,98 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Натомість відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій запропонував такий розподіл спільного майна подружжя. Визнати за [PERSON] право приватної власності на: - офісно-торговий центр, загальною площею 211,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (вартістю 2\~880\~300 грн); - квартиру, загальною площею 53,10 кв.м, житловою площею 32,90 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (вартістю 2\~331\~756 грн); - земельну ділянку, площею 0.0296 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 3222755103:00:030:0041 (вартістю 238\~280 грн); - земельну ділянку, площею 0,03 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки 3222755103:00:030:0037 (вартістю 241\~500 грн); - земельну ділянку, площею 0,0031 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки 3222755101:01:017:0061 (вартістю 43\~896 грн); - гараж, загальною площею 30,30 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (вартістю 68\~230 грн); - транспортний засіб марка SUBARU, модель LEGACY, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2023, дата реєстрації 19.07.2024 року, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (вартістю 692\~250 грн); - транспортний засіб марка BMW, модель 3181, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 1988, дата реєстрації 22.02.2018, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (82\~015 грн). За [PERSON] визнати право власності на таке майно: - квартиру, загальною площею 44,50 кв.м., житловою площею 19,70 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (4\~800\~420 грн); - транспортний засіб марки Volkswagen, модель Jetta 1.6 TDi ВМ ПО HP, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , рік випуску 2016, дата реєстрації 04.05.2024 (537\~952 грн); - земельну ділянку, площею 0,0023 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки 3222755101:01:015:0079 (32\~568 грн). Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя складає 11\~949\~168 грн, тобто ідеальна частка кожного з колишнього подружжя 5\~974\~584 грн. Загальний розмір вартості майна, що пропонується до виділення у його приватну власність складає 6\~578\~227 грн. Вартість майна, запропонованого за зустрічним позовом для виділення у приватну власність позивачки за первісним позовом 5\~370\~941 грн, тобто [PERSON] до ідеальної частки не вистачає 603\~643 грн. Цю різницю, [PERSON] пропонує подолати, шляхом проведення взаємозарахування однорідних зустрічних зобов`язань між сторонами, щоб не стягувати з позивачки на його користь частину кредиту у розмірі 600\~000 грн, який він взяв на своє ім`я у період перебування у шлюбі на суму 1\~200\~000 грн, зважаючи на те, що поділ відбувається не лише у частині майна, набутого подружжям за час шлюбу, а й щодо їхніх боргових зобов`язань. Кредит оформлений 04 серпня 2023 року з метою відновлення торгово-офісного центру після пошкодження внаслідок збройної агресії РФ проти України, строком до 01 червня 2026 року. Одночасно з кредитним договором був підписаний договір поруки, а [PERSON] надала свою згоду на укладення цього договору. Також [PERSON] просить стягнути із [PERSON] витрати на проведення оцінки ринкової вартості об`єктів спільного сумісного майна у розмірі 12\~400 грн та судовий збір у розмірі 9\~854 грн. Позиція відповідача за первісним позовом щодо незавершеного будівництва. [PERSON] заперечує щодо наявності режиму спільного сумісного майна подружжя незавершеного будівництва (житлового будинку) на земельній ділянці, кадастровий номер 3222755100:01:005:0007, за адресою: [ADDRESS] . Так, позивач за зустрічним позовом зазначив, що незавершене будівництво зведене на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 06 травня 2011 року, яка не є об`єктом поділу майна між подружжям, з урахуванням приписів статті 57 Сімейного кодексу України. Щодо житлового будинку зведеного на цій земельній ділянці, [PERSON] звертає увагу суду, що це фактично незавершене будівництво і за приписами законодавства та судовою практикою, на яке не може визнаватися право власності. У Відділі з питань державного-архітектурного будівельного контролю Макарівської селищної ради 30 грудня 2021 року зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № КС051211229548 «Індивідуальний (садибний) житловий будинок» за адресою: [ADDRESS] . Однак реєстрації декларації про початок будівельних робіт не означає про виконання цих робіт та не є доказом початком фактичного будівництва. Питання будівництва цього житлового будинку постало перед [PERSON] у жовтні 2023 року, коли подружжя перебувало у конфлікті та процесі розлучення, йому прийшлось виїхати із місця спільного проживання до своєї матері. Вже з того часу і до розлучення у серпні 2024 року, подружжя не жило однією сім`єю та не вело спільне господарство. Не маючи власного житла, мати [PERSON] подарувала свої власні заощадження, виручені з продажу квартири ( [ADDRESS] ) за договором купівлі-продажу від 01 лютого 2023 року у розмірі 350\~000 грн, за які він почав будівництво зазначеного житлового будинку, де би зміг жити власним життям та створювати нові сімейні стосунки. Також для будівництва будинку, 27 вересня 2024 року він позичив у [PERSON] 1\~000\~025 (один мільйон двадцять п`ять тисяч) грн, які зобов`язався повернути до 31 грудня 2028 року, що підтверджується розпискою. Отже, незавершене будівництво (житловий будинок) по [ADDRESS] є його приватною власністю та не належить для поділу між колишнім подружжям. Щодо заперечень відповідача за первісним позовом [PERSON] стягнення з нього 1/2 доходу від підприємницької діяльності за останні три роки. Сукупний дохід від здійснення ним підприємницької діяльності за останні три роки, складає загальну суму коштів, отриману в результаті реалізації товарів або послуг. Тобто ці кошти включають у себе не лише чистий прибуток підприємця, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні частини другої статті 61 Сімейного кодексу України, але й кошти від собівартості виготовлення та реалізації продукції. Тож на підставі лише довідок ДПІ та податкових декларацій за три останні роки неможливо встановити та вирахувати отриманий ним чистий дохід від здійснення підприємницької діяльності у зазначений період доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжям під час шлюбу можуть накопичуватися або витрачатись. Відповідно, доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї не можуть бути повторно окремим предметом поділу. Така позиція викладена у постанові Верховному Суду від 03 липня 2023 року у справі № 295/98/21, в якій зазначено, що поділу як спільне сумісне майно подружжя, підлягають кошті, які є залишком коштів на рахунку в банківській установі на час розірвання між сторонами шлюбу. В обґрунтування наведено, що доходи від підприємницької діяльності були отримані одним із подружжя, проте ці доходи витрачені під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї, що створює обов`язки для другого з подружжя, оскільки майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України). Тож необхідно враховувати ту обставину, що отримані ним доходи витрачалися в інтересах сім`ї, зокрема, на утримання неповнолітніх дітей, їх навчання, відпочинок, матеріальне забезпечення, лікування та інші потреби сім`ї в харчуванні, лікуванні, придбанні одягу, засобів гігієни, побутової техніки, забезпечення відпочинку. Ним також були понесені витрати під час ведення підприємницької діяльності, зокрема, на сплату внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування, єдиного податку, комунальних послуг, оренди. За останні три роки перераховував кошти [PERSON] на потреби дітей, а також сплачував за навчання сина. Також [PERSON] звертає увагу суду, що позивач не довела обґрунтованості вимог про стягнення на її користь 1/2 доходів від його підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця за останні три роки і навіть не зазначила суми, яку необхідно стягнути на її користь, а тому такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у задоволені яких необхідно відмовити. Спростування щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки у статутному капіталі ТОВ «Бравіа-Логістик» у розмірі 751\~000 грн. Відповідно до Акта приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Бравіа-Логістик» за рішенням загальних зборів учасників товариства від 30.09.2023 № 3 учасник товариства [PERSON] передав, а представник товариства прийняв як вклад до статутного капіталу товариства майно, що належить [PERSON] на праві власності згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортних засобів, а саме спеціалізований вантажний сідловий тягач та причіп до нього вартістю, яких оцінена учасником товариства у розмірі 1\~500\~000 (один мільйон п`ятсот тисяча) гривень. На придбання цих транспортних засобів [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1\~600\~000 грн, які надані йому особисто та які він взяв обов`язок повернути без відсотків, що підтверджується долученою до матеріалів справи розпискою. На підтвердження своєї позиції, відповідач за первісним позовом посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц про те, що у разі внесення один із подружжя як вкладу до статутного капіталу товариства коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства, набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства, з метою захисту свого права при поділі спільного сумісного майна подружжя, набуває права вимагати виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Розмір такої компенсації повинен відповідати половині вартості такої частки. З моменту внесення коштів до статутного капіталу товариства за рахунок спільного сумісного майна подружжя, такі кошти є власністю товариства, тому у одного з подружжя виникає лише право грошової компенсації щодо стягнення половини внесених до статутного капіталу коштів. Такий висновок зроблений у постанові Верховного Суду у справі № 756/10797/15-ц . У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 85 Господарського кодексу України, товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної власності подружжя (пункт 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11). Отже, якщо під час шлюбу за спільні кошти подружжя було зроблено внесок у статутний капітал товариства, суд, застосовуючи презумпцію спільності майна подружжя, приймає це як доказ, якщо іншою стороною не буде доведено протилежне (внесок здійснювався за особисті кошти). Однак транспортні засоби передані ним у статутний фонд товариства придбані за його особисті кошті (позичені). Заперечення позивача за первісним позовом [PERSON] щодо запропонованого відповідачем [PERSON] розподілу між ними спільного сумісного майна. Щодо поділу боргових зобов`язань. [PERSON] вважає доводи відповідача за первісним позовом безпідставними, оскільки відповідно до кредитного договору, цільове призначення коштів це придбання основних засобів. У пункті 1.1. Договору зазначено, що кредитування надається позичальнику, шляхом перерахування коштів на рахунок контрагента позичальника ТОВ «Кевіан Драйв», основним видом діяльності якого є торгівля іншими транспортними засобами. За частиною четвертою статті 65 Сімейного кодексу України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однак зазначені положення не можуть бути застосовані у ситуації сторін, оскільки до переліку спільного майна подружжя не ввійшли об`єкти, які могли бути придбаними за рахунок кредитних коштів, або такі, що були у користування сторін. Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що саме було придбано і того, що майно було придбано для використання в інтересах сім`ї. Щодо житлового будинку (незавершеного будівництва). Заперечуючи щодо віднесення до об`єктів спільної сумісної власності об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , відповідач [PERSON] надав суду різну інформацію щодо обставин його будівництва. У зустрічному позові вказує, що будував його за період перебування у шлюбі, але за свої особисті кошти, однак належних, допустимих та достовірних доказів будівництва за особисті кошти не надає. Натомість надає розписку про отримання коштів у борг, яка повністю відповідає ознакам безгрошовості та договір купівлі-продажу за участю його матері та третьої особи, який не стосується справи та не може бути доказом для підтвердження обставин на які він посилається. Однак, у судовому засіданні відповідач зайняв позицію вже протилежну і наголошує на тому, що цей житловий будинок почав будувати лише після розірвання шлюбу, що свідчить про його спроби перекручування та спотворення дійсних обставин справи для уникнення справедливого розподілу спільного майна. Підтвердженням такої поведінки є те, що відповідач не вчиняє дії для державної реєстрації права власності на цей будинок. Щодо безпідставності заперечень [PERSON] поділу доходу підприємницької діяльності. Відповідач за первісним позовом заперечує щодо такої вимоги, обґрунтовуючи тим, що нібито витрачанням усіх коштів в інтересах сім`ї та з підстав наявності значних витрат у зв`язку із здійсненням підприємницької діяльності. На підтвердження своєї позиції про здійснення витрат ФОП, [PERSON] надав суду складені ним особисто таблиці у довільній формі із прописаними цифрами навпроти відповідних статей витрат, які не можуть бути належними і допустимими доказами, оскільки не є бухгалтерськими та/або банківськими документами, що дозволили б встановити факт понесених витрат. Аргументи щодо витрачання коштів від підприємницької діяльності в інтересах сім`ї спростовуються наданими ним доказами банківськими виписками щодо перерахунків у період з 01.01.2023 по 31.12.2024 для доньки складають лише 19\~034,50 грн. Кошти, що відповідач перераховував позивачу для забезпечення потреб сім`ї за період з 01.01.2022 по 31.12.2024 складають 176\~759,17 грн, при цьому, дохід від підприємницької діяльності [PERSON] склав 13\~326\~801,59 грн. Щодо безпідставності заперечень відповідача [PERSON] проти стягнення з нього половини вартості статутного капіталу ТОВ «Бравіа-Логістик». Так, відповідач за первісним позовом зазначає, що кошти для формування статутного капіталу товариства були надані йому особисто у борг [PERSON] , тобто за рахунок його особистих коштів (позичених) ним були придбані транспортні засоби та сформований статутний капітал. Єдиним доказом на підтвердження своєї позиції відповідач надав розписку про отримання у борг 1\~600\~000 грн, складена від руки та підписана лише [PERSON] , що викликає об`єктивні сумніви щодо належності, допустимості та достовірності такого доказу. Також розписка свідчить про наявність ознак безгрошовості розписки, зловживанням процесуальними правами та свідчить про спробу переконання суд у необхідності несправедливого поділу майна. Такий доказ не свідчить про реальні позичкові відносини та факту передачі особистих коштів: немає доказів, що [PERSON] дійсно мав таку суму готівкою; розписка не містить підпису [PERSON] , що викликає сумніви у реальності таких відносин. Крім того, Верховний Суд наголошує, що доведення учасниками цивільного обороту у спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, шо ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, свідчить про намагання спростування презумпції спільності майна подружжя, а тому не може кваліфікуватися як добросовісним та є неприпустимим. Щодо вартості майна. У сторін відсутній спір щодо віднесення об`єктів нерухомого та рухомого майно до спільного сумісного майна подружжя, окрім, незавершеного будівництва (житлового будинку) по [ADDRESS] . Відмінність, запропонованих сторонами варіантів поділу майна, є наслідком відсутності домовленості між сторонами щодо вартості майна, окрім транспортного засобу марки Volkswagen, модель Jetta 1.6 TDi ВМ ПО HP, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016, дата реєстрації 04.05.2024 (537\~953 грн); Так, позивач за первісним позовом [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] суттєво занизив вартість майна, яке пропонує передати у його власність, а вартість майна, яке пропонує передати [PERSON] навпаки безпідставно завищена, що свідчить зловживанням правом, недобросовісною поведінкою. Вартість майна позивач [PERSON] визначала на підставі електронних довідок, які сформовані в автоматичному режимі та розраховані модулем електронного визначення оціночної вартості Фонду державного майна України, що формуються за таким посиланням: evflution.spfu.gov.ua. Формування таких е-довідок унеможливлює маніпулятивні дії з визначенням вартості та відображають об`єктивну вартість. Ба більше, у зв`язку із запровадженням Єдиної бази звітів про оцінку з модулем електронного визначення оціночної вартості, допустимим відхиленням оцінки від сформованої у вигляді довідка від наданої у звіті є 20%. Натомість, надані відповідачем за первісним позовом, звіти містять відхилення більше 70% Зі свого боку, відповідач за первісним позовом заперечує щодо належності, допустимості та достовірності, поданих позивачем доказів щодо вартості майна, а саме: - транспортного засобу, марки SUBARU, модель LEGACY, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2023, дата реєстрації 19.07.2024 року, колір сірий, номер шасі; - транспортного засобу марки BMW, модель 3181, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 1988, дата реєстрації 22.02.2018. Звіти про їх оціночну вартість не відповідають критеріям вимог до доказів і не можуть бути прийняті судом до уваги, так як транспортні засоби знаходяться у його володінні, тож за відсутності у позивачки доступу до них неможливо провести огляд їх суб`єктом оцінювання, що могло вплинути на визначення їх вартості. Крім того, вартість інших об`єктів нерухомого майна: офісного торгового центру, квартир та земельних ділянок визначена на підставі довідок, що не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», згідно з яким визначення вартості майна здійснюється суб`єктом оціночної діяльності у визначеному порядку. Водночас, формування електронних довідок визначено для цілей обчислення доходу платника податку фізичної особи від продажу (обміну) нерухомого майна, а також доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарування майна, доходу, отриманого за іншими правочинами, за якими здійснюється перехід права власності на нерухомість, дохід за якими підлягає оподаткуванню у випадках, передбачених Податковим кодексом України, а тому така довідка не підтверджує дійсну вартість спірного майна. Хід розгляду справи. Суд ухвалою від 13 січня 2025 року відкрив провадження у справі, розгляд справи постановив проводити за правилами загального позовного провадження. За заявою позивача [PERSON] суд ухвалою від 28 лютого 2025 року задовольнив частково заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно. Від представника відповідача, адвоката Гойко Оксани Юріївни 06 березня 2025 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Від представника позивача за первісним позовом, адвоката Корнієнко О.О. 13 травня 2025 року звернулася до суду із заявою про уточнення позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю сторін. У підготовчому засіданні суд ухвалою 16 травня 2025 року прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та об`єднав в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Прийняв уточнену позовну заяву від 13 травня 2025 року, вирішив справу розглядати з урахуванням уточнених позовних вимог [PERSON] . Підготовче провадження у цивільній справі закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Розгляд по суті проводився у судових засіданнях 04 липня 2025 року, 25 липня 2025 року, 03 вересня 2025 року, 30 вересня 2025 року. Проведення судових дебатів суд призначив на 22 жовтня 2025 року. Від представника відповідача за первісним позовом, адвоката Гойко О.Ю. 22 жовтня 2025 року надійшла заява про відкладення судового засідання, оскільки через нічний обстріл РФ та перебоями постачання електроенергії у неї немає доступу до її робочого місця та стаціонарного комп`ютера та можливості роздрукувати промови для судових дебатів та інших важливих матеріалів. Відповідач за первісним позовом та його представник у судове засідання не з`явились. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представники, адвокати Корнієнко О.О. й Мезенцева Н.В. у судовому засіданні заперечували проти відкладення судового засідання та просили суд такі підстави нез`явлення у судове засідання визнати неповажними. Звернули увагу суду, що будь-яких доказів поважності нез`явлення іншою стороною суду не подано, у представника відповідача було достатньо часу, щоб наперед підготувати промову у судових дебатах, а тому така поведінка є зловживанням своїх процесуальних прав для затягування розгляду справи. Також, представники [PERSON] усно клопотали проводити засідання без участі сторін. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами(принципами)цивільного судочинства є, зокрема, рівність сторін та розумність строків розгляду справи судом Відповідно до\~статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Відкладення судового розгляду це перенесення судового розгляду на чітко визначений час у зв`язку з наявністю перешкод, які неможливо усунути в такому засіданні з метою їх подолання та проведення подальшого слухання справи. За таких обставин, дослідивши клопотання адвоката Гойко О.Ю., заслухавши представників позивача за первісним позовом, а також те, що у попередніх судових засіданнях суд заслухав позиції учасників, з`ясував обставини справи, дослідив, надані ними письмові докази, сторони подали відзиви на позовні заяви та відповіді на відзиви, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для відкладення розгляду справи, перешкод для розгляду справи, які б необхідно було усунути суд не вбачає, а тому вирішив розгляд справи проводити без участі сторін та оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Проголошення судового рішення призначив у судовому засіданні на 11 листопада 2025 року. Мотивувальна частина. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Між сторонами 23 лютого 2002 року був зареєстрований шлюб, актовий запис № 15 внесений Відділом реєстрації актів громадянського стану Макарівського районного управління юстиції Київської області (копія свідоцтва серія [NUMBER] ). За час перебування у шлюбі народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Макарівський районний суд Київської області рішенням від 07 серпня 2024 року шлюб між сторонами розірвав. Після розірвання шлюбу, неповнолітня донька самостійно визначила проживання разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . На підставі, укладеного між сторонами договору, [PERSON] сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) відсотків прожиткового мінімуму на дитину згідно з її віку до досягнення дитиною повноліття, а у разі продовження навчання дитини у вищому навчальному закладі до його закінчення, за умови, що дитини раніше не виповниться двадцять три роки. Також сторони договору домовились, що у разі необхідності стаціонарного лікування або медичного обстеження дитини, платник аліментів зобов`язується виплатити одержувачу грошові кошти для здійснення такого лікування чи обстеження у державному або, за попереднім погодження з платником, у недержавному лікувальному закладах; у разі необхідності навчання дитини у платному навчальному закладі, платник зобов`язується виплатити одержувачу грошові кошти для здійснення такого навчання за попереднім погодженням з платником, у державному або недержавному навчальному закладі, у розмірі 100 (сто) відсотків від сум, зазначених у документах про сплату такого навчання. Договором встановлений відповідний порядок виплати аліментів та інших визначених витрат. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). За частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України). За час шлюбу сторонами набуто зазначене рухоме та нерухоме майно. Кожна із сторін звернулась до суду із своїм варіантом його розподілу. Щодо спірного незавершене будівництва (житлового будинку) по [ADDRESS] . Суд встановив, що на підставі Договору дарування земельної ділянки від 06 травня 2011 року [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,150, кадастровий номер 3222755100:01:005:0007, що розташована за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 44-45). Відповідно до інформації Державної інспекції архітектури та містобудування України від 23 грудня 2024 року № 6524/03/18-24 Відділом з питань державного архітектурно-будівельного контролю Макарівської селищної ради зареєстроване повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 30.12.2021 № КС051211229548 «Індивідуальний (садибний) житловий будинок» за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомостями реєстру будівельної діяльності, інформація про видачу ліцензій замовнику будівництва, зазначеного у повідомленні про початок виконання будівельних робіт відсутня (том 1, а.с. 49). Також згідно з листом ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» від 20 грудня 2024 року № 3496 на підставі договору (особистого рахунку) № 401156815 здійснюється енергопостачання об`єкту за адресою: [ADDRESS] , дата укладення договору 16.06.2022 (том 1 а.с. 52). Позивач за первісним позовом [PERSON] долучила до матеріалів справи фото, на якому зображена зведена одноповерхова будівля з дахом, вікнами та вхідними дверима, біля якої насипаний пісок та щебінь, дата фото 25.11.2024 (том 1 а.с. 53). [PERSON] стверджує, що будівництво було розпочате за час шлюбу ще у 2022 році, а навесні у 2023 році чоловік її привозив та показував будинок. На час судового провадження щодо розірвання шлюбу, [PERSON] вже проживав у цьому будинку. Відповідач за первісним позовом заперечує щодо можливості визнання цього об`єкта спільним сумісним майном, оскільки це незавершене будівництво, а також заперечував зведення його навесні 2023 року, бо будівництво розпочав тільки в кінці 2023 року. Доказом завершення будівництва є реєстрація декларації про готовність об`єкту, введення його в експлуатацію, виготовлення технічного паспорту та реєстрація права власності на завершений об`єкт будівництва, а не реєстрація декларації про початок будівельних робіт. Крім того, після повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022, територія Бучанського району була тимчасово окупована, був пошкоджений офісно-торговий центр та непридатний до проведення господарської діяльності, а тому першочерговою задачею у нього було відшукування коштів для налагодження бізнесу, а не для будівництва садибного житлового будинку. Відповідач за первісним позовом також заперечує щодо визнання об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю, оскільки він був збудований на його земельній ділянці, набутою за договором дарування та за його особисті кошти, подаровані його мамою від продажу її квартири 01.02.2023 за 350\~000 грн (том 2 а.с. 127-130) та позичені ним 1\~025\~000 грн у [PERSON] , що підтверджується розпискою від 27.09.2024 (том 2 а.с. 131). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 Цивільного процесуального кодексу України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 Цивільного кодексу України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 Сімейного кодексу України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Для визнання майна не спільною сумісною власністю подружжя, придбаного за власні кошті, можливе, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в цей період. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19). Також суд враховує висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 215/1191/17 про те, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя. Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. У цій справі встановлено, що спірне нерухоме майно (житловий будинок) по [ADDRESS] не прийнятий до експлуатації, відсутні також відомості щодо його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тобто не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 Цивільного кодексу України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог статей 328 та 329 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22). Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). З огляду на викладене, суд критично ставиться до намагання відповідача за первісним позовом спростувати презумпцію спільності права власності [PERSON] та [PERSON] на незавершене будівництво (житловий будинок) по [ADDRESS] , посилаючись на отримання від його матері 350\~000 грн від продажу її квартири у лютому 2023 року для будівництва житлового будинку та позичені ним особисто 1\~025\~000 грн на підставі розписки від 27.09.2024. Наявність будинку не заперечує і сам відповідач [PERSON] , зведення якого розпочав у жовтні 2023 року, тобто до розірвання шлюбу, дозвіл на початок будівництва житлового будинку колишнє подружжя отримало ще у 2021 році. Здійснюється електропостачання на підставі договору, укладеного 16.06.2022. Як зазначив у судовому засіданні [PERSON] електропостачання необхідне для проведення будь-яких будівельних робіт. За таких обставин, суд дійшов висновку, що незавершене будівництво (житловий будинок) по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , набутого за час їхнього шлюбу та з урахуванням, того, що відповідач за первісним позовом мешкає у ньому, що підтверджується ним самим, зазначаючи адресу цього житлового будинку, як місце свого проживання у зустрічній позовній заяві, а також для процесуальної економії з метою уникнення повторного звернення сторін до суду щодо поділу майна подружжя, суд вважає за можливе включити цей об`єкт до спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу та розподілу між сторонами. Щодо вартості спільного сумісного майна сторін. Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, що узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22), від 06 квітня 2023 року у справі № 199/291/21 (провадження № 61-932св22). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття\~79 Цивільного процесуального кодексу України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина\~перша\~статті 80 Цивільного процесуального кодексу України). Як було зазначено, що у сторін є спільна позиція щодо визнання спільним сумісним майном подружжя транспортний засіб Volkswagen, модель Jetta 1.6 TDi ВМ ПО HP, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2016, дата реєстрації 04.05.2024, вартість якого складає 537\~952 грн, заперечень щодо такої вартості немає, а також сторони дійшли згоди щодо виділення його у приватну власність позивачу за первісним позовом [PERSON] . Щодо вартості іншого майна сторони не дійшли згоди. У судовому засіданні було встановлено, що надані суду позивачем за зустрічною позовною заявою [PERSON] звіти про оціночну вартість майна подружжя з підписами та печатками (том 3 а.с. 33-215), однак відповідач за зустрічною заявою [PERSON] отримала звіти без підписів та печаток, а тому заявила у судовому засіданні щодо недопустимості цих доказів та просила суд не приймати їх до уваги. Інша сторона заперечувала проти цього, посилаючись на те, що [PERSON] їх отримала, а тому такі докази є прийнятними. Суд звертає увагу, що згідно зі статтею 194 Цивільного процесуального кодексу України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. Так, відповідно до частини першої статті 177 Цивільного процесуального кодексу, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу. Встановивши, що додані до зустрічної заяви звіти про оцінку майна іншому учаснику цивільної справи не є ідентичними з поданими звітами до суду, тобто не можна їх вважати копіями, а тому суд не бере їх до уваги. Невиконання стороною своїх процесуальних обов`язків є проявом неповаги до суду та інших учасників справи, порушує принцип змагальності сторін та не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, добросовісності. На підтвердження\~дійсної вартості\~майна позивач\~за первісним\~позовом надала\~суду Звіт\~про оцінку\~майна суб`єкта\~оціночної діяльності\~ФОП [PERSON] \~офісно-торгового\~центру,\~загальною площею\~211,9\~кв.м,\~що розташований\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~вартість якого\~станом на\~05\~грудня 2024\~року склала\~4\~854\~121\~грн та\~Довідку про\~оціночну вартість\~об`єкта нерухомостівід\~02\~грудня 2024\~року земельної\~ділянки для\~будівництва та\~обслуговування будівель\~торгівлі,\~кадастровий номер\~3222755103:00:030:0041,\~площею 0.0296\~га,\~що розташована\~у [ADDRESS] ,\~вартість якої\~склала 1\~094\~721,80\~грн (том 1 а.с.74-121). Звіт про незалежну оцінку транспортного засобу марки та моделі «BMW 318і» (Е30,3/1), державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 1988, дата реєстрації 22.02.2018, вартість якого станом на 03.12.2024 склала 103\~084 грн (том 1 а.с. 157-174). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 грудня 2024 року гаража, загальною площею 30,3 кв. м., що розташований у [ADDRESS] (вартість 536\~245,11 грн) із земельною ділянкою загальною площею 0,0031 га, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер 3222755101:01:017:0061 (вартість 60\~112,88 грн), а разом 596 357,99 грн (том 1 а.с. 195-196). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 20 грудня 2024 року, квартири, загальною площею 44,50 кв.м, житлова площа 19,70 кв.м, рік забудови з 2011; рік введення в експлуатацію 2016, що розташована у [ADDRESS] , вартість якої склала 3 860 332,79 грн (том 1 а.с. 197-199). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 грудня 2024 року земельної ділянки, кадастровий номер 3222755101:01:015:0079, цільове призначення для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована у [ADDRESS] , вартість якої склала 46 217,49 грн (том 1 а.с. 200-201). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 04 грудня 2024 року об`єкт незавершеного будівництва (незареєстрований житловий будинок), загальною площею 135 кв.м, житловою 65 кв.м, вартість якого склала 2\~320\~795,43 грн та земельної ділянки за кадастровим номером 3222755100:01:005:0007, за адресою: [ADDRESS] , вартість якої склала 203\~752,04 грн, разом 2\~524 547,47 грн. (том 1 а.с. 204-205). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 03 грудня 2024 року квартири, загальною площею 53,10 кв.м, житловою 32,90 кв.м, що розташована у [ADDRESS] , вартість якої склала 1\~383\~133,36 грн (том 1 а.с. 206-207). Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 грудня 2024 року земельну ділянка, кадастровий номер 32227555103:00:030:0037, розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість якої склала 1 109 515,34 грн (том 1 а.с. 210-211). Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені у Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі Закон). Згідно із частиною четвертою статті 3 Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 Закону. Підставою для проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (частина перша статті 10, частина перша статті 11 Закону). У частині першій статті 12 Закону встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності\~суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. За змістом статті 3 Закону оцінка майна це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Згідно із частиною шостою статті 9 Закону положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10.09.2003 № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1442, також є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання. Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Згідно з пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки. Зібрані оцінювачем вихідні дані та інша інформація повинні відображатися у звіті про оцінку майна з посиланням на джерело їх отримання та у додатках до нього із забезпеченням режиму конфіденційності згідно з умовами договору на проведення оцінки майна та з дотриманням вимог законодавства (пункт 54 Національного стандарту №1). За змістом пункту 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. З наведених норм вбачається, що підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Згідно з частиною першою статті 11 Закону замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Відповідно до пункту 15 Національного стандарту № 1 методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Надані позивачем за первісним позовом звіти та довідки не можуть бути визнані судом таким, що містить експертну оцінка спірного нерухомого майна, проведену з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки суб`єкт оціночної діяльності не здійснював повного огляду нерухомого майна, зокрема його безпосереднього огляду, що могло вплинути на визначення вартості оцінюваного майна. Позивач чи її представники не зверталися до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для об`єктивної оцінки майна, а тому за відсутності дійсної ринкової вартості спірного майна, суд дійшов висновку про відмову позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя у спільному майні. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу щодо неможливості визначення ринкової вартості незавершеного будівництва (незареєстрований житловий будинок) по [ADDRESS] . Крім того довідка містить вартість земельної ділянки за кадастровим номером 3222755100:01:005:0007, на якій зведене незавершене будівництво, однак земельна ділянка належить [PERSON] на підставі договору дарування та не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Щодо транспортного засобу марки SUBARU, модель LEGACY, державний реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2023, дата реєстрації 19.07.2024. Незважаючи на відсутність спору між сторонами щодо визначення за [PERSON] право власності на це майно, сторони не узгодили його вартість. [PERSON] стверджує, що відповідно до долученого до справи Звіту про незалежну оцінку майна від 03.12.2024 суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] вартість цього автомобіля на дату оцінки склала 1\~111\~950 грн. Зі свого боку, [PERSON] заперечуючи щодо можливості визначення реальної вартості цього транспортного засобу у Ірини, оскільки вона перебуває у його володінні, тож позивачка не могла надати для огляду та визначення його вартості. Водночас, суд встановив, що не заперечували сторони у судовому засіданні, зазначений транспортний засіб у березні 2025 року був відчуджений, тож на час розгляду справи він не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До заяви про забезпечення позову, позивачка за первісним позовом просила накласти арешт на це авто, посилаючись, що їй випадково стало відомо, що машина виставлена на продаж, на підтвердження чого долучила скриншот із об`явою на «Аuto RIA» зі змісту якого вбачається, що автомобіль Subaru Legaсy 2023 19\~500 дол. США, 18\~563 євро, 814\~965 грн; професійний продавець [PERSON] ; на фото зображений автомобіль цієї марки номерний знак [NUMBER] . Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За приписами частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Отже, під час визначення вартості цього рухомого майна, суд бере до уваги вартість, яка була визначена в об`яві у розмірі 814\~965 грн, та, оскільки автомобіль на час вирішення справи був відчуджений на користь третіх осіб, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути грошову компенсацію 1/2 частки транспортного засобу у розмірі 407\~482,50 грн (814\~965:2=407\~482,50). З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені обставини цієї справи, з урахуванням інтересів сторін, суд дійшов висновку, що запропонований первісним позивачем [PERSON] спосіб поділу майна відповідає презумпції рівності часток кожного з колишнього подружжя, оскільки у результаті його поділу кожен із сторін отримає у натурі таку кількість об`єктів рухомого й нерухомого майна максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні. Щодо частки у статутному фонді ТОВ «Бравіа-Логістик». Суд встановив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26.12.2024 [PERSON] є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Бравія-Логістик» та його засновником. Дата реєстрації 03.07.2023. Основний вид діяльності: вантажний автомобільний транспорт; додаткові: технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; надання в оренду вантажних автомобілів. Статутний капітал 1\~502\~000 грн (том 1 а.с.66). Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Грошові кошти, внесені одним із подружжя, який є учасником господарського товариства, до статутного капіталу цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. Водночас одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. [PERSON] заперечує щодо обґрунтованості стягнення з нього 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Бравія-Логістик», посилаючись на те, що згідно з Актом приймання-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «Бравіа-Логістик» (том 2 а.с. 132) відповідно до рішення загальних зборів учасників товариства від 30.08.2023 № 3 він як учасник товариства передав, а представник товариства прийняв як вклад до статутного капіталу товариства майно, що належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, а саме спеціалізований вантажний сідловий тягач та причіп до нього вартість яких оцінена учасниками товариства у сумі 1\~500\~000 грн. На придбання цих транспортних засобів [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 1\~600\~000 грн, які передані йому особисто та які він зобов`язався повернути без відсотків, що підтверджується розпискою від 15 липня 2023 року (том 3 а.с. 25). Водночас, як суд зазначав, намагання сторони спростувати презумпцію спільності майна подружжя суд не визнає добросовісним та вважає неприпустимим. Тож суд погоджується із доводами позивача за первісним позовом та вважає необхідним стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки статутного капіталу ТОВ «Бравіа-Логістик» у розмірі 751\~000 грн. Щодо доходів від підприємницької діяльності. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 26.12.2024 ФОП [PERSON] , дата реєстрації 31.08.2005. Види діяльності: роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (том 1 а.с. 68). Зі змісту інформації податкової служби вбачається, що ФОП [PERSON] з 01.09.2005 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Київській області, застосовує спрощену систему оподаткування, а саме з 01.01.2012 по 31.12.2024 платник єдиного податку 2 групи 20% до розміру мінімальний заробітної плати. [PERSON] просить суд стягнути із [PERSON] 1/2 доходів, що склав 13\~326\~801,59 грн від підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця за період з 01 січня 2022 року по серпень 2024 року включно у розмірі 6\~663\~400,70 грн, посилаючись на витребувану судом інформацію за її клопотанням від Головного управління ДПС у Київській області від 24.03.2025 № 5821/5/10-36-24-02 (том 3 а.с.225-240). Водночас зазначена сума є виторгом ФОП [PERSON] з програмного РРО № 4000240615 (додаток № 1) (том 3 а.с. 226), а не чистим доходом (прибутком), що унеможливлює визначити суму доходу, яка підлягає стягненню, а тому суд дійшов висновку щодо необґрунтованості позовної вимоги у цій частині. Щодо боргу за кредитним договором. Суд погоджується з доводами позивача за первісним позовом щодо безпідставності вважати кредитні боргові зобов`язання такими, що підлягають поділу між сторонами. Суд встановив, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі між АТ КБ «ПриватБанк» та фізичною-особою підприємцем [PERSON] 04 серпня 2023 року укладений Кредитний договір № 2805610770-КД-1, у виді невідновлювальної кредитної лінії 1\~200\~000 грн на придбання основних засобів, кінцевий термін повернення кредиту 01.08.2026. Кредитування в рамках програми «Куб під заставу» надається Банком для здійснення Позичальником платежів, на цілі (придбання основних засобів), шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок контрагентів Позичальника, які здійснюють продаж, постачання товарів, надають послуги або виконують роботи: ТОВ «Кевіан Драйв». Банк зобов`язався, зокрема, надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника з подальшим перерахуванням на адресу одержувачів у межах суми, обумовленої цим договором, а також за умови виконання Позичальником відповідних зобов`язань (том 2 а.с. 134-146). Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 Сімейного кодексу України). Частиною третьою статті 61 Сімейного кодексу України визначено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої та четвертої статті 65 Сімейного кодексу України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто, якщо одним із подружжя укладений договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказувала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладений договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Згідно з положенням частини третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Також суд зауважує, що задоволення вимог про поділ спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності за кожним, свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти. Тому у суду відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо об`єктів нерухомого майна. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач за первісним позовом при зверненні до суду понесла витрати на оплату судового збору у розмірі 9\~084 грн (максимальна ставка), що підтверджено квитанцією від 26.12.2024 № 0.0.4094426242.1, тобто розмір якого не вираховувався від ціни первісного позову, тому з урахуванням задоволених вимог [PERSON] , суд такі витрати покладає на відповідача за первісним позовом [PERSON] . Докази щодо понесених судових витрат на правничу допомогу, надасть суду після ухвалення рішення у справі. У задоволені зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ об`єктів права спільної сумісної власності подружжя відмовити. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати за зустрічною позовною заявою покладаються на позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial