Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

У червні 2025 [PERSON] звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу 6000 Євро, 2% річних за користування коштами в сумі 289 Євро 31 цент (євроцент) та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 433 Євро 97 центів, а також понесені ним судові витрати. Позов мотивований такими обставинами. 23.06.2023 між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір (договір позики), відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] , а вона отримала гроші в сумі 6000 Євро, які відповідачка зобов`язувалась повернути в строк до 31.12.2023. За умовами договору, при повернені боргу до 31.12.2023 відсотки за користування коштами не нараховуються. За наступний період нараховуються відсотки в розмірі 2% річних. Проте [PERSON] взяті на себе за договором позики зобов`язання не виконала, звернення позивача до неї щодо повернення боргу ігнорує, уникає будь-якого спілкування. Також позивачем одночасно з позовом подано заяву про його забезпечення шляхом накладення арешту з забороною відчуження, використання та розпорядження на транспортний засіб марки Mercedes-Вenz, модель GLS 450, рік випуску 2018, об`ємом (потужністю) двигуна 2996 см3, VIN-код транспортного засобу [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований 25.07.2024 на праві власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 05.06.2025 суддя Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області Козачук С.В. постановила ухвалу, якою дану справу передано за підсудністю до Полонського районного суду Хмельницької області, куди справа надійшла 03.07.2025. Ухвалою судді Полонського районного суду Горщара А.Г. від 10.07.2025 відкрито провадження у справі, котру постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Також цього ж дня зазначений суддя постановив ухвалу про забезпечення позову, наклав арешт з забороною відчуження, використання та розпорядження на вище згаданий транспортний засіб. 04.08.2025 в ході підготовчого провадження від [PERSON] надійшов до суду зустрічний позов, в якому вона просила визнати неукладеним договір позики від 25.06.2023 між [PERSON] та нею мотивуючи тим, що обставини викладені позивачем у первісному позові [PERSON] не визнаються, вони не відповідають дійсності та не підтверджені доданими до позовної заяви доказами. Зазначений договір викладений німецькою мовою (до суду надано переклад на українську). Зі змісту копії договору вбачається, що місцем виникнення зобов`язань є місто Дрезден, проте договір позики не містить вказівки про те, норми права якої країни підлягають застосуванню. Посилаючись на Закон України "Про міжнародне приватне право" [PERSON] ставить під сумнів правильність обрання [PERSON] в якості правового регулювання право України і не аналізуються норми законодавства Німеччини на предмет дотримання форми, змісту та істотних умов договору позики. Також позивачка за зустрічним позовом зазначає, що із змісту спірного договору не випливає факту надання для неї обумовленої суми коштів, та позивачем за первісним позовом не надано інших доказів, які би свідчили про перерахування (передачу) цих коштів. Оскільки договір позики за законодавством України є реальним договором, а фактична передача грошей не відбулась [PERSON] вважає, що на підставі ст. 1051 ЦК України наявні підстави визнати договір позики неукладеним. В судовому засіданні представниця [PERSON] адвокатка Барилюк О.А. заявлений її довірителем позов підтримала посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а зустрічний позов заперечила як необґрунтований. Представниця [PERSON] адвокатка Хорошенюк О.В. первісний позов не визнала, зустрічний позов просила задовольнити, оскільки на її думку наданий [PERSON] договір позики слід вважати неукладеним. Проте погодилась, що спірний договір підписаний [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази суд зазначає про таке. Встановлено, що 23.06.2023 [PERSON] та [PERSON] в м. Дрезден склали між собою договір позики, зміст якого було викладено німецькою мовою. За умовами цього договору [PERSON] позичив для [PERSON] гроші в сумі 6000 Євро на термін до 31.12.2023. Сторони договору також обумовили, що при повернені суми до 31.12.2023 пеня не нараховуються, за прострочений час нараховується сума 2% відсотки річних. Наведене підтверджується відомостями перекладу зазначеного договору позики із німецької на українську мову, виконаного 02.06.2025 позаштатним перекладачем Матковським Віталієм, справжність підпису якого засвідчена нотаріально (а.с.7). Належність для [PERSON] та [PERSON] підписів на договорі позики сторонами, а також в судовому засіданні їхніми представники не оспорюється. Щодо вирішення питання підсудності справи Полонському районному суду, та обрання права, яке має застосовуватись до спірного договору суд виходить із наступного. Відповідно до частин 1, 2 статті 496 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених\~Конституцією\~та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Стаття 497 зазначеного Кодексу встановлює, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що між Україною та Федеративною Республікою Німеччина (далі ФРН) відсутній міжнародний договір про правову допомогу (правове співробітництво), зокрема, у цивільних правовідносинах, який би регулював порядок вирішення приватноправових відносин, котрі виникають між суб`єктами зазначених держав. У договорі позики, укладеному між позивачем та відповідачкою за первісним позовом не визначені питання місця вирішення спору, що може виникнути в разі порушення умов договору, та право якої держави підлягає застосуванню. За змістом статей 2-5 Закону України № 2709-IV "Про міжнародне приватне право" (далі Закон № 2709-IV) цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів (ст. 2). Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору (ст.3). Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв`язок із приватноправовими відносинами. Визначене згідно з частиною першою цієї статті право, як виняток, не застосовується, якщо за всіма обставинами правовідносини мають незначний зв`язок з визначеним правом і мають більш тісний зв`язок з іншим правом. Це положення не застосовується, якщо сторони (сторона) здійснили вибір права відповідно до частини першої цієї статті. Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню. Визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин на підставі колізійних норм, не здійснюється, якщо міжнародним договором України передбачено застосування до відповідних відносин матеріально-правових норм (ст.4). Учасники приватноправових відносин з іноземним елементом можуть укласти угоду про вибір суду, якою визначити підсудність судам певної держави або одному чи декільком конкретним судам певної держави справ у спорах, що виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з такими правовими відносинами. Угода про вибір суду укладається у письмовій формі незалежно від місця її укладення. Угода про вибір суду, якою обрано суд України, укладається у письмовій формі відповідно до закону України. Угода про вибір суду не може\~передбачати зміну\~виключної підсудності справи з іноземним елементом судам України. Недійсність правочину, складовою частиною якого є угода про вибір суду, не тягне за собою недійсність угоди про вибір суду (ст.4-1). У випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом (ст.5). Згідно до ст. 7 Закону № 2709-IV при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави. Відповідно до ст. 31 цього ж Закону якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання або місцезнаходження сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором. За положеннями\~ст.\~32\~ Закону № 2709-IV зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Частина 1 ст. 27 ЦПК України встановлює, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Стаття 30 цього ж Кодексу визначає перелік позовів, по яких встановлена виключна підсудність, зокрема необхідність їх пред`явлення за місцезнаходженням нерухомого майна або основної його частини, проте позов заявлений [PERSON] до цього переліку не входить. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є громадянкою України, а її зареєстроване місце проживання значиться: [ADDRESS] (а.с.20, 32). Таким чином, виходячи із положень вище наведених нормативних актів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] заявлено до належного суду, та при вирішенні спору, що виник між сторонами, слід застосовувати право України. Відповідно до статті\~15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом статті\~626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею\~627 ЦК України\~сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до положень статті\~11 ЦК України\~за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею\~1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті\~1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зробила такий правовий висновок, вказавши, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття\~89 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, 23.06.2023 між позивачем та відповідачкою за первісним позовом укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив для [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 Євро на термін до 31.12.2023. Сторони договору обумовили, що при повернені суми до 31.12.2023 пеня не нараховуються, а за прострочений час нараховується сума 2% відсотки річних. Вказаний договір оформлений у письмовій формі та містить підписи [PERSON] і [PERSON] . Доказів того, що вказаний договір сторонами не укладався та не підписувався матеріали справи не містять. Виходячи із зазначеного, суд доходить висновку про те, що між позивачем та відповідачкою за первісним позовом виникли правовідносини, які випливають з договору позики. Текст договору свідчить, що [PERSON] надав для [PERSON] позику у розмірі 6000 Євро на термін до 31.12.2023. Вираження волі обох сторін відбулося вчиненням певних дій, складанням і підписанням письмового договору. Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання зобов`язання боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. В ході судового розгляду з`ясовано, що оригінал договору позики знаходиться у позичальника [PERSON] , а тому слід дійти висновку про невиконання боржницею [PERSON] свого обов`язку повернути позику у встановленій договором сумі та строк. Протилежного матеріали справи не містять. Частина 1 ст. 1050 ЦК України передбачає, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Згідно до ч.2 ст. 625 цього ж Кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із змісту договору позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] , сторони договору обумовили, що при повернені суми до 31.12.2023 пеня не нараховуються, за прострочений час нараховується сума 2% відсотки річних. В той же час позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідачки за цим же позовом крім суми боргу 6000 Євро - 2% річних передбачених договором за користування коштами у визначеній ним сумі 289 Євро 31 цент (євроцент) за період з 01.01.2024 по 30.05.2025, а також 3% річних (відповідно до ст. 625 ЦК України) за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 433 Євро 97 центів за цей же період. Суд вважає, що оскільки умовами договору передбачена відповідальність боржниці щодо сплати нею 2% річних за невиконання зобов`язання у строк до 31.12.2023, а тому вимога про стягнення з [PERSON] ще й 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є безпідставною, так як призводить до покладення на боржницю подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що є неприпустимим за принципом, закріпленим у статті 61 Конституції України. Крім цього суд зазначає, що позивачем невірно вирахувана сума 2% річних у розмірі 289 Євро 31 цент. 2% річних від суми боргу 6000 Євро становить 120 Євро. За період прострочення виконання боржницею повернення позики з 01.01.2024 по 30.05.2025 розмір 2 % річних становить 169 Євро 32 центи. Отже, заявлений [PERSON] позов слід задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] 6000 Євро суму основного боргу, та 169 Євро 32 центи 2% річних за вказаний вище період у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання. Суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову щодо визнання договору позики неукладеним. На думку [PERSON] та її представниці, із змісту спірного договору не випливає факту надання для неї обумовленої суми коштів, та позивачем за первісним позовом не надано інших доказів, які би свідчили про перерахування (передачу) цих коштів. Договір позики за законодавством України є реальним договором, а фактична передача грошей не відбулась. Такі твердження зазначених вище осіб носять виключно суб`єктивний характер щодо тлумачення змісту договору позики. Як вказувалось вище, за своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. В разі, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку повернути борг. Таким чином суд вважає, що сам факт підписання [PERSON] договору позики свідчить про фактичне отримання нею у позику грошей, а тому виключає кваліфікацію цього договору як неукладеного. Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу між сторонами судових витрат, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач за первісним позовом просив стягнути з відповідачки кошти на загальну суму 6723,28 Євро (6000 + 289,31+ 433, 97). Судом позов задовольняється на загальну суму 6169,32 Євро (6000+169,32), що становить у процентному відношенні 91,8%. При подачі позову [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 3149,90 грн та 605,60 грн судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову, а всього - 3755,50 грн, тому 91,8 процентів зазначеної суми становить 3447,50 грн, котра підлягає стягненню в [PERSON] . Відповідно до\~положень ч.7\~ст.\~158\~ЦПК України\~у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Приймаючи до уваги, що від сторін та їх представників не подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову, а тому суд залишає дію накладення арешту на майно [PERSON] застосованого ухвалою цього ж суду від 10.07.2025 на строк дев`яносто днів з дня набрання цим рішенням законної сили

Outcome: partial