Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] інтереси якого представлені адвокатом Дорошенком О.О., звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до АТ «ВТБ БАНК», ТОВ «ФК «ПОЛІС», в якому просив визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ та Додаткову угоду №1 від 27.11.2015 року до даного Договору, укладений між ВАТ «ВТБ банк» та ТОВ «ФК «Поліс» відповідно до якого ВАТ «ВТБ Банк» відступив свої права вимоги на користь ТОВ «ФК «Поліс» щодо погашення заборгованості по кредитним договорам №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року, які було укладено між ВАТ «ВТБ Банк» та позивачем. Позов обґрунтовує тим, що в кінці лютого 2020 року позивач поштою отримав вимогу про погашення заборгованості, з якої позивачу стало відомо, що 18.11.2015 року між ВАТ «ВТБ банк» та ТОВ «ФК «Поліс» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ та Додаткову угоду №1 від 27.11.2015 року до даного Договору відповідно до якого банк відступив свої права вимоги на користь ТОВ «ФК «Поліс» щодо погашення заборгованості по кредитним договорам №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року, які було укладено між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] .. Вказує, що валютою виконання зобов`язань за кредитним договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року була іноземна валюта -долар США, строк користування кредитом до 14.11.2014 року. Валютою виконання зобов`язань за кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року була національна валюта України -гривня, строк користування кредитом до 03.05.2013 року. Зазначає, що враховуючи валюту кредитного договору, вказаний Договір відступлення права вимоги передбачає розрахунки між ТОВ «ФК «Поліс» і позивачем у іноземній валюті (долар США) по одному з договорів. Отримання новим кредитором на власний рахунок грошових коштів (заборгованості Позичальника) та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов`язків в іноземній валюті ( в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій та пені) за своєю правовою природою є валютною операцією. Зазначає, що для можливості стягнення іноземної валюти з боржників за кредитами, вираженими в іноземній валюті, ТОВ «ФК «Поліс» необхідно було отримати Генеральну ліцензію НБУ. Вказує, що в момент ініціювання укладення договору відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Поліс» не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для вчинення даного правочину не мав Генеральної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій та не має зараз. Однак, за умови відсутності у ТОВ «ФК «Поліс» Генеральної ліцензії НБУ, для здійснення прийому платежів у іноземній валюті від боржників, ТОВ «ФК «Поліс» та боржнику, як учасникам валютної операції, необхідно було отримати індивідуальну ліцензію НБУ. Проте, відповідач ТОВ «ФК «Поліс» не мало та не має індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій в момент укладення Договору переуступки між Банком та ТОВ «ФК «Поліс» не було такої ліцензії і пізніше. Зазначає, що незважаючи на правомірність самого відступлення права вимоги за кредитним договором, ТОВ «ФК «Поліс» не має права отримувати іноземну валюту за кредитним договором, оскільки не має ліцензій НБУ на право здійснення валютних операцій. Тому, за відсутності генеральної чи індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій, ТОВ «ФК «Поліс» не має права отримувати від боржників іноземну валюту в якості оплати за кредитними договорами, нараховувати відсотки в іноземній валюті. Вказує, що ТОВ «ФК «Поліс» не може відкривати та вести рахунки в іноземній валюті. На думку позивача, ТОВ «ФК «Поліс» не набуло статусу Нового кредитора в частині відступлення права вимоги за кредитним договором, що укладений в іноземній валюті та валютою виконання зобов`язання є Долар США. Крім того, в 2010 році АТ «ВТБ Банк» достроково змінив строк дії договору, звернувшись з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за вище зазначеними кредитними договорами в суд. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.10.2010 року було стягнуто з позивача за вищевказаним позовом заборгованість в сумі 1 208 669,16 грн., а тому з позивача Банк стягнув суму заборгованості по кредиту, а відповідно достроково змінив умови договору. Зазначає, що АТ «ВТБ Банк» відступити міг ТОВ «ФК «Поліс» право на стягнення заборгованості за рішенням суду, але не право вимоги в цілому по всім платежам (процентам, нарахованої пені, штрафних санкцій, тощо). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Рибака М.А.. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження (суддя Рибак М.А.). 30.12.2021 представником відповідача-2 ТОВ «ФК «Поліс» подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що 27.11.2015 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року та Додаткову угоду №1 від 27.11.2015 року. Згідно з Додатковою угодою №1 від 27.11.2015 року до Договору про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора щодо [PERSON] за кредитними договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року. Зазначає, що сторонами оскаржуваного Договору про відступлення права вимоги було виконано його умови та відповідачем-2 сплатив відповідачу-1 відповідні кошти у розмірі 26 000 000,00 грн. Крім того, факт зміни сторони кредитора за вищезазначеними зобов`язанням в матеріальних правовідносинах констатував Шевченківський районний суд м. Чернівці в ухвалі від 16.07.2020 року по справі №2-2253/10, якою було задоволено заяву ТОВ «ФК «Поліс» про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.10.2010 року у справі №2-2253/10 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року, з ВАТ «ВТБ Банк» в особі Чернівецької філії на правонаступника на ТОВ «ФК «Поліс». Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.08.2020 року у справі №2-2253/10 ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.07.2020 року залишено без змін. Крім того, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.10.2010 року, яким було задоволено позов ПАТ «ВТБ «Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року в розмірі 1 208 669,16 грн. залишається не виконаним повністю, боржники від його виконання ухиляються. Крім того, АТ «ВТБ Банк» на час укладання кредитного договору №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року з позивачем мав банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій в тому числі з валютними цінностями, які в силі статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, а тому АТ «ВТБ Банк» мав право видавати кредити у іноземній валюті. У свою чергу, діяльність ТОВ «ФК «Поліс» з факторингу не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін договору, а відтак, відсутність у сторони індивідуальної ліцензії Національного банку України не є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, позивач не є стороною спірного договору про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача. 06.01.2022 представником відповідача-1 АТ «ВТБ Банк», подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що на час укладання кредитного договору №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року між позивачем та відповідачем-1, останній мав банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій в тому числі з валютними цінностями, які в силу ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначені як кредитні операції і до яких віднесено операції з валютними цінностями, а тому, відповідач-1 мав право видавати кредити у іноземній валюті. Крім того, діяльність ТОВ «ФК «Поліс» з факторингу не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін договору, а відтак, відсутність у сторони індивідуальної ліцензії Національного банку України не є підставою для визнання договору недійсним. 14.04.2022 року представником позивача була подана відповідь на відзив. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2025 року матеріали вказаної справи передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В., у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] , на підставі розпорядження № 01-08-2204 від 30.07.2025. Протокольною ухвалою суду від 06.10.2025 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, представником позивача подано заяву, в якій останній просив розгляд справи проводити за його відсутністю, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення. Представник відповідача -1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в його задоволенні та ухвалити відповідне рішення. Представник відповідача -2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати за відсутністю представника відповідача, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до наступного висновку, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №24.086-041/07-СК, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кошти у розмірі 100 000,00 дол. США на строк до 14.11.2014 року із процентною ставкою за користування кредитом 14.4% відсотків річних. 05.05.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №24.061-041/08-СК, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кошти у розмірі 370 000,00 грн. на строк до 03.05.2013 року із процентною ставкою за користування кредитом 20 % відсотків річних. [PERSON] належним чином не виконував умови кредитного договору №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитного договору №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року, внаслідок чого утворилася заборгованість за цими кредитними договорами. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.10.2010 задоволено позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року у розмірі 1 208 669,16 грн. та судові витрати. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 18.11.2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ. Відповідно до п. 2.1. вказаного договору, первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий кредитор набуває Права вимоги Первісного кредитора за Кредитними договорами та Договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим Договором. Згідно п. 2.2. вказаного договору, сторони погодили, що Первісний кредитор має право частинами у чотири етапи (чотирма траншами) передавати (відступати) Новому кредитору свої Права вимоги до Боржників, а Новий Кредитор зобов`язаний набувати такі Права вимоги, шляхом підписання відповідної Додаткової угоди до даного Договору із зазначенням ціни додаткової угоди до Договору, розміру заборгованостей Боржників та підписання Реєстру прав вимог Акту приймання-передачі документації, зразок якого наведено у Додатку 2 до Договору. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Крім того, 18.11.2015 року між ТОВ «ФК «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено Додаткову угоду №1 до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, відповідно до якої ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором та отримало всі права та обов`язки попереднього кредитора щодо [PERSON] за кредитними договорами №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором № 24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.07.2020 року, яка постановою Чернівецького апеляційного суду від 27.08.2020 року залишено без змін, задоволено заяву ТОВ «ФК «Поліс», про заміну сторони виконавчого провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерноготовариства «ВТББанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, задоволено. Замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19.10.2010 року у справі №2-2253/10 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором №24.086-041/07-СК від 16.11.2007 року та кредитним договором №24.061-041/08-СК від 05.05.2008 року, з Відкритого акціонерного товариства «ВТБ БАНК» в особі Чернівецької філії на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс». Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Підставою визнання частково недійсним договору про відступлення прав вимоги від 27.11.2015, укладеного між ВАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс», позивачем зазначено те, що ТОВ «ФК «Поліс» було вчинено правочин за відсутності необхідного обсягу дієздатності, оскільки ТОВ «ФК «Поліс» не має права отримувати іноземну валюту за кредитним договором, оскільки не має ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій. З даного приводу суд зазначає наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції станом на час укладення оспорюваного договору факторингу) фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначений перелік видів діяльності, які потребують ліцензування. До такої діяльності надання факторингу не відноситься. Установлено, що ТОВ «ФК«Поліс» зареєстроване як фінансова установа і має право здійснювати фінансові послуги з факторингу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 21.01.2014 № 136 та Додатком до нього. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету № 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Поліс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не заборонено законодавством стягнення боргу і у валюті зобов`язання. Отже, зазначення у кредитному договорі надання кредитних коштів у іноземній валюті та набуття фактором права вимоги за таким кредитним договором не зобов`язує його отримувати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, так як сам фактор не видає кредитні кошти, а набуває право вимоги сплати заборгованості у гривні за курсом відповідної валюти. Вказані правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 758/8151/16-ц; від 27.02.2019 у справі № 323/1762/16-ц; від 09.07.2020 у справі № 752/18402/16-ц; від 04.11.2020 у справі № 562/3925/18. Таким чином, доводи сторони позивача про те, що ТОВ «ФК «Поліс», не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не мало права на укладення договору факторингу, що, у свою чергу є підставою для визнання його недійсним в частині, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору факторингу ТОВ «ФК «Поліс» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між АТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Поліс» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня. Отже, ТОВ «ФК «Поліс» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України. Доводи позивача стосовно пропущення строку вимоги повернення кредиту, є безпідставними, з огляду на наступне. Позивач зазначає, що в 2010 році АТ «ВТБ Банк» достроково змінив строк дії договору, звернувшись з позовом про дострокове стягнення заборгованості за вище зазначеними кредитними договорами до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.10.2010 року було стягнення з позивача на користь АТ «ВТБ Банк» заборгованість в сумі 1 208 669,16 грн. Однак, звернувшись до суду з позовом в 2010 році про дострокове стягнення суми заборгованості, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому станом на день укладення договору відступлення права вимоги АТ «ВТБ Банк» втратив таке право вимоги. Згідно з частиною першою ст. 509, статтею 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити дію (передати майно, сплатити гроші тощо) на користь кредитора, який має право вимоги. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Це означає, що припинення юридичного зв`язку між сторонами можливе лише у випадках, передбачених сторонами у договорі або чинним законодавством. Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Вказані правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 201/13602/16-ц; від 06.03.2019 у справі № 757/32377/15-ц. Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором, і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2019 року у справі № 913/411/15. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, ураховуючи, що суб`єктний склад оспорюваного договору відповідає вимогам закону, під час укладення договору про відступлення права вимоги сторони дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про те, що укладений договір суперечить актами цивільного законодавства, є безпідставними, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, як необгрунтований. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідачів сплачений позивачкою судовий збір.

Outcome: dismissed