Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

у травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 46500 грн. Обґрунтовано позов тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 01.07.2024 р. укладено Кредитний договір (оферти) № 01.07.2024-100002701. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 15000 грн. Строк, на який надається Кредит - 140 днів з дати його надання. Дата повернення (виплати) кредиту - 17.11.2024; Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту 20% від суми Кредиту та дорівнює 3000 грн. 00 коп. Договір між сторонами був укладений у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених статтями 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач відзив на позов не подав. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, пояснивши свою позицію тим, що жодних коштів від позивача він не отримував, договорів з позивачем не укладав, а тому просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. За доводами позивача, 01 липня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) № 01.07.2024-100002701. Електронний кредитний договір складається з електронних документів, які містять всі його істотні умови: пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) від 01.07.2024, що розміщена на вебсайті кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; заявки від 01.07.2024, що сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; підтвердження укладання кредитного договору. Умовами договору визначено, що сума кредиту 15000 грн.; строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 17.11.2024; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,93% = (19497.1/15000)/140*100%). Пунктом 4.1 Договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4441-11XX-XXXX-9429. Крім того, умовами договору визначено розмір неустойки: 150 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Також, відповідно до п. 8 договору, комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту та дорівнює 3000 грн. Вказаний договір підписано одноразовим ідентифікатором Е392 відповідача. Відповідач в судовому засіданні заперечував факт укладення договору та отримання грошових коштів від позивача на свої банківські рахунки та зазначив, що у нього відсутня картка з номером, на який, за твердженням позивача, перераховувалися кошти згідно умов договору. Вказані доводи відповідача підтверджуються інформацією АТ «Універсал Банк», який листом № Е/4037 від 24.09.2025 у відповідь на запит суду повідомив, що на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , банком не було емітовано платіжну картку № [NUMBER] , на яку йде посилання в договорі №01.07.2024-100002701 від 01.07.2024. Платіжна інструкція, що аналогічно платіжному дорученню, це розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Розпорядження не може підтверджувати сам факт перерахування коштів, лише підтверджує дозвіл на перерахування коштів, а не саме виконання платіжної операції, про що зазначено в п.54 ч.1ст.1 Закону України «Про платіжні послуги». У постанові Верховного Суду по справі №175/35/16-ц від 01.06.2022, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону України, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пунктів 41-42, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 №75,\~виписки з\~особових рахунків\~клієнтів є\~підтвердженням виконаних\~за день\~операцій і\~призначаються для\~видачі або\~відсилання клієнту.\~Виписка з\~клієнтського рахунку\~може слугувати\~первинним документом,\~що підтверджує\~факт списання/зарахування\~коштів з/на\~цього/цей\~рахунку/рахунок\~клієнта,\~якщо вона\~містить такі\~реквізити: 1)\~назву документа\~(форми); 2)\~дату складання; 3)\~найменування клієнта/банку,\~прізвище,\~власне ім`я\~та по\~батькові (за\~наявності)\~фізичної особи; 4)\~зміст та\~обсяг операції\~(підстави\~для її\~здійснення)\~та одиницю\~її виміру\~за кожною\~операцією,\~відображеній у\~виписці з\~рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. До матеріалів справи позивачем не надано жодного платіжного документу, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві. Довідка-розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає представник позивача. Крім того, судом на адресу позивача було надіслано запит про надання суду доказів на підтвердження того, що відповідачу були перераховані грошові кошти в сумі 15000 тисяч гривень, оскільки він заперечує наявність у нього банківської картки з номером [NUMBER] , але на зазначений запит відповідь не надійшла. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Оскільки позивачем не надано належних доказів, а саме первинних документів, що передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», якими б підтверджувався факт перерахування та отримання коштів відповідачем, а тому, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст.\~141\~ЦПК України в разі відмови в позові, відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed