Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

І. Описова частина. 1.1. Позиція позивача. 14 жовтня 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 травня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики №161384, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 500,00 грн. зі строком повернення до 06 червня 2020 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на день, та комісії у розмірі 1,69% на день. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором у розмірі 28 077,5 грн., з яких: 5500 грн. - заборгованість за позикою; 22577,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. 1.2. Позиція відповідача та відповідь на неї позивача. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що кредитного договору вона не укладала, а грошові кошти за ним не отримувала. Окрім того вважає розмір відсотків та комісії надмірним, а відповідні положення договору несправедливими в розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та нікчемними. Крім того, зробила заяву про застосування судом строку позовної давності. Позивач у відповіді на відзив фактично повторив доводи свого позову. 1.3. Позиція учасників справи у судовому засіданні. Позивач свого представника у судове засідання не направив, але у тексті позову просить суд слухати справу за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судовому засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила. ІІ. Мотивувальна частина. 2.1. Встановлені судом фактичні обставини справи, а також зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 08 травня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики №161384, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 500,00 грн. зі строком повернення до 06 червня 2020 року та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на день, та комісії у розмірі 1,69% на день. За обліком позивача, станом на день звернення до суду за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 28 077,50 грн., з яких: 5500 грн. - заборгованість за позикою; 22577,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Отже спірні правовідносини виникли з приводу повернення позики, який був отриманий відповідачем у фінансовій установі, а тому врегульовані положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 2.2. Позиція суду. 2.2.1. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів підписання нею кредитного договору та видачі кредитних коштів. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом її розміщення в мережі Інтернет, в інших інформаційно-телекомунікаційних системах або шляхом надсилання електронного повідомлення, метою якого є пряме чи опосередковане просування товарів, робіт та послуг або ділової репутації особи, яка провадить господарську або незалежну професійну діяльність. Закон «Про електронну комерцію» прямо передбачає, що оферта може включати всі необхідні умови шляхом перенаправлення споживача до іншого електронного документа. Як зазначено у частині дванадцятій статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 цього ж Закону визначено, відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як слідує з матеріалів справи, відповідач підписала спірні договори електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора, який їй був надісланий на вказаний номер телефону [NUMBER] , що відповідає положенням статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Вказане спростовує доводи відповідача про те, що нею не підписувався кредитний договір. Стосовно доводів відповідача про те, що кредит їй фактично не видавався, то це спростовується довідкою надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «Єлаєнс», згідно якої нею була здійснена наступна тракзиція: 1.) платник коштів: ТОВ "ФК "ГЕЛЕКСІ" (код ЄДРПОУ 41229318) 2.) отримувач коштів: [PERSON] 3.) номер транзакції в системі: 1212115164 4.) номер операції: 222283312 5.) дата проведення платежу: 08.05.2020 6.) сума платежу 5500 7.) валюта платежу: гривня UAH 8.) платіжний засіб (метод): карта 9.) банк емітент платіжної картки отримувача коштів OSCHADBANK 10.) номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Доказів того, що платіжна картка АТ «Ощадбанк» [NUMBER] емітована не на ім`я відповідача, остання суду не надала. 2.2.2. Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту. Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В порушення вищезазначених правових норм та умов договорів позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги, в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 5 500,00 грн. підлягають до задоволення. 2.2.3. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та комісії. Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. З перевіреного судом розрахунку позивача слідує, що договірні відсотки (п.1.1.2.1 Договору) та комісія (п.1.1.2.2 Договору) були нараховані відповідачу поза межами строку кредитування, який був визначений сторонами до 06 червня 2020 року (29 днів). Беручи до уваги встановлений сторонами розмір відсотків за користування позикою у 0,01% на день, загальний розмір відсотків в такому випадку становить 15,95 грн. (5 500 х 0,01 х 29 / 100). Саме такий розмір договірних відсотків вказаний у паспорті позики. Також, беручи до уваги встановлений сторонами розмір комісії у 1,69% на день, максимальний її розмір в межах строку кредитування становить 2 788,50 грн. (5 500,00 х 1,69 х 30 / 100). Підстав нараховувати комісію поза строком кредитування суд не вбачає, оскільки боржник в такому випадку може нести відповідальність лише згідно ст.625 ЦК України, як за прострочення грошового зобов`язання. Отже, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 15,95 грн., а також комісії у розмірі 2 788,50 грн., а у задоволенні решти позову в цій частині відмовляє за безпідставністю. 2.2.4. Щодо доводів відповідача про несправедливість умов договору про нарахування відсотків та комісії, а також посилань на практику Верховного Суду. Частиною другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Примірний перелік несправедливих умов споживчого договору наведений у частині третій цієї ж статті і включає в себе, зокрема, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5). При цьому, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Вказуючи про те, що умови договору позику є несправедливим в частині розміру відсотків та комісії відповідач не зазначає, за яким саме критерієм, передбаченим частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вони становлять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд зазначає, що відповідач скористалася послугами так званого «мікрокредитування» не банківською установою на невелику суму та короткий строк надання кредиту. Для таких договорів є звичною практика встановлення високих відсотків кредитування та комісії, в обмін на полегшені вимоги до перевірки платоспроможності позичальника, на відмінно від банківських установ. Відповідач, укладаючи договір з позивачем, розуміла, умови цього договору, зокрема і стосовно розміру відсотків та комісії. У додатковій угоді №1 до договору сторони встановили, що позичальник буде звільнена від обов`язку сплачувати комісію, за умови повернення наданої позики в обумовлений строк. Отже, на погляд суду, при укладенні договору між сторонами був досягнутий справедливий баланс договірних прав та обов`язків між позичальником та кредитором, його умови не містить у собі ознак явно несправедливих, в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не є нікчемними. Відповідач також не надала суду доказів оспорювання нею умов кредитного договору, з якими вона не погоджується. Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №191/2648/17, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, на які посилається відповідач у відзиві, не містять у собі правових висновків стосовно застосування статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обоє цих постанов стосується випадку, коли кредитний договір укладається шляхом приєднання до умов публічного договору, який викладений, як правило, у відповідних правилах, що розробляються банком в односторонньому порядку. В розглядуваній справі договір між сторонами укладений у формі окремого письмового документу, містить в собі всі істотні умови, в тому числі суму позики, її строк, розмір відсотків та комісії, відповідачеві був наданий паспорт позики. Тому вищенаведені постанови Верховного Суду є нерелевантними до спірних правовідносин та судом до уваги не беруться. 2.2.5. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності. Згідно статті 257 ЦПК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту договору позики слідує, що відповідач була зобов`язана повернути позику до 06 червня 2020 року, але цього не робила. Отже, з наступного дня, а саме 07 червня 2020 року розпочав перебіг 3-річний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Одночасно, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, від 27 червня 2023 року №651, карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 діяв на території України у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року включно. Отже, в даній ситуації строк позовної давності почав свій перебіг 07 червня 2020 року, був зупинений у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року у зв`язку з карантином, відновив свій перебіг з 01 липня 2023 року, а в подальшому позивач звернувся до суду 14 жовтня 2025 року. Періоди з 07 червня 2020 року по 11 березня 2020 року, та з 01 липня 2023 року по 14 жовтня 2025 року в сукупності становлять менше 3 років загальної позовної давності, а отже цей пред`явлений в межах цього строку, а відповідна заява відповідача про застосування строку давності є безпідставною. 2.3. Розподіл судових витрат. 2.3.1. Витрати на професійну правничу допомогу. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial