Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

05.09.2025 року Управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, від імені та в інтересах якого діє - начальник управління Томані Л.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неправомірно отриманих бюджетних коштів у розмірі 2218,00 грн., а також судового збору в розмірі 3028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 03.01.2020 року відповідач [PERSON] звернулась до Управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради (УСЗН Немишлянського району ХМР) з заявою про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям відповідно до закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми». Із поданої [PERSON] декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги від 03.01.2020\~року, вбачається, що відповідач та члени її родини не працюють та жодних доходів не мають, крім самої допомоги на дітей одиноким матерям. На підставі поданих документів, позивачем було призначено допомогу відповідачу на період з 01.01.2020 р. по 30.06.2020 р. у розмірі 2218,00 грн. щомісячно. Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» відповідачу було продовжено виплату допомоги на наступний період автоматично. На підставі постанови Кабінету\~Міністрів України №632 «Деякі питання виплати державної соціальної допомоги» з 1 липня 2020 року призначення і виплата державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на дітей одиноким матерям особам, у яких закінчився строк таких виплат у березні - червні 2020 року, здійснюється лише після подання нової заяви з необхідними документами та декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. Тобто, для отримання допомоги, з липня 2020 р. необхідно було подати нову заяву та декларацію, що і було зроблено відповідачем 16.07.2020 року. Позивач зазначив, що право відповідача на отримання допомоги за період 01.07.2020 по 31.07.2020 р. не встановлено, внаслідок чого виникла переплата бюджетних коштів в розмірі 2218,00 грн. Відповідачу [PERSON] направлялись повідомлення про необхідність добровільного повернення бюджетних коштів, але жодних дій останньою вчинено не було. З метою забезпечення цільового принципу використання бюджетних коштів, ураховуючи неповернення відповідачем суми переплати у добровільному порядку, Управління змушене звернутися до суду з метою повернення коштів до бюджету в судовому порядку. Ухвалою суду від 10.09.2025 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача Самойленко П.С., який діє на підставі довіреності, у судове\~засідання\~не\~з`явився, 10.11.2025 року через систему «Електронний суд» надав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Відповідач в установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою представника позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 03.01.2020 року [PERSON] звернулася до УСЗН Немишлянського району ХМР з заявою про призначення державної соціальної допомоги. Як вбачається з поданої [PERSON] декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулись за призначенням усіх видів соціальної допомоги, до складу членів сім`ї [PERSON] входять: син [PERSON] , [INFO] . Рішенням УСЗН Немишлянського району ХМР від 11.01.2020 року [PERSON] було призначено державну соціальну допомогу з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року в розмірі 2218,00 грн. щомісячно. Так, судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 03.01.2020 р. позивачем було призначено допомогу на дитину відповідача як одинокій матері. Згідно з рішенням УСЗН Немишлянського району ХМР від 11.01.2020 р., розмір допомоги у період з 01.01.2020 по 30.06.2020 року становив 2218,00 грн. щомісяця, на одну дитину. Позивач у позовній заяві зазначив, що на підставі постанови №264 позивачу було продовжено виплату допомоги на період з 01.07.2020 до 31.07.2020, згідно розпорядження від 23.06.2020. В подальшому, управлінням 20.07.2020 року прийнято рішення про відмову у призначенні [PERSON] \~ допомоги на дитину одинокій матері за заявою оскільки у складі сім`ї є працездатні непрацюючі особи, які досягли 18-річного віку, та станом на початок періоду, за який враховуються доходи, не працювали, не проходили військову службу, не проводили підприємницьку чи професійну незалежну діяльність, не здобували освіту за денною формою навчання, не зареєстровані в центрі зайнятості як безробітні або як такі, що шукають роботу, сумарно більше ніж три місяці протягом періоду, за який враховуються доходи. Як вбачається з повідомлення Обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Харківської обласної державної адміністрації, який здійснює нарахування і виплату допомог, розраховано переплату бюджетних коштів [PERSON] , що склала за період з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року 2218,00 грн. Управління направило на адресу [PERSON] повідомлення про необхідність повернути на розрахунковий рахунок Управління надміру виплачені кошти за період з 01.07.2020 року по 31.07.2020 року у розмірі 2218,00 грн. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або\~законом\~чи судом у визначених\~законом\~випадках. Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений\~законом\~або договором. У випадку, якщо\~закон\~або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною третьою\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»\~визначено, що соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі у розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї. Цей\~Закон\~спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям. Порядок призначення та виплати соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 7 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»\~встановлені умови, за яких державна соціальна допомога не призначається, зменшується її розмір або припиняється виплата. Згідно з пунктами 2, 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року № 250\~(далі - Порядок № 250), соціальна допомога призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї. Відповідно до пункту 6 Порядку № 250 для призначення соціальної допомоги уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення, зокрема,\~декларацію про доходи\~та майно (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї). У частині четвертій\~статті 7\~Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям»\~визначено, що якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Згідно\~статті 1\~Закону України\~«Про державну\~допомогу сім`ям\~з дітьми» громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим\~Законом\~та іншими законами України. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим\~Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~статті 18\~Закону України\~«Про державну\~допомогу сім`ям\~з дітьми» право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Згідно із пунктом 34 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751\~(у редакції, що діяла на час звернення із заявою про призначення соціальної допомоги, далі - Порядок № 1751) допомога на\~\~дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матерям (батькам) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I-IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців. Середньомісячний сукупний дохід сім`ї визначається згідно з Методикою обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги на підставі довідки про доходи і\~декларації про доходи\~та\~\~майновий стан осіб, що звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. До складу\~\~сім`ї особи, що звертається за призначенням зазначеної допомоги, включаються чоловік\~\~(дружина); рідні, усиновлені та підопічні діти віком до 18 років, а також діти віком до 23 років, які навчаються за денною формою у загальноосвітніх,\~\~ професійно-технічних\~\~ та\~\~ вищих навчальних\~\~закладах\~\~I-IV\~\~рівня\~\~акредитації\~\~і не мають власних сімей незалежно\~\~від\~\~місця проживання або реєстрації; неодружені повнолітні\~\~діти, які визнані інвалідами з дитинства I та II групи або інвалідами I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні\~\~батьки\~\~чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів;\~\~жінка\~\~та\~\~чоловік,\~\~які\~\~проживають однією сім`єю, не перебувають\~\~у шлюбі, але мають спільних дітей. До складу сім`ї не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні.\~\~ Зазначена допомога призначається на кожну дитину. Пунктом 35 Порядку № 1751 встановлено, що для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи: 1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої\~статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку; 3) копія свідоцтва про народження дитини; 4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім`ї, наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір`ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не\~\~перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію\~\~місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини. Відповідно до\~статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, допомога на дітей одиноким матерям та допомога малозабезпеченим сім`ям, є різновидами державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надаються з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки малозабезпечених сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі\~статтею 1215 ЦК України\~не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Згідно із частиною першою\~статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Оскільки грошові кошти у вигляді державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям надані позивачем добровільно та за відсутності недобросовісності зі сторони відповідача [PERSON] , суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку із чим відмовляє у його задоволені в повному обсязі. На думку суду, з врахування соціального статусу відповідача, наявність на утриманні дитини, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідача, суд дійшов висновку, що примусове повернення наданої державою соціальної допомоги може призвести до покладення на вказаного відповідача надмірного тягаря. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного, у зв`язку із відмовою в задоволені позову, суд вважає, що сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed