Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Соборного районного суду міста Дніпра 29 квітня 2025 року надійшла позовна заява ТОВ «Факторинг Партнерс» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 14 березня 2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] уклали договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2107351670886, право вимоги за яким на підставі договорів факторингу від 01 грудня 2021 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», 10 січня 2023 року - до ТОВ «Коллект центр», а 18 лютого 2025 року - до ТОВ «Факторинг Партнерс». Крім того, 19 березня 2021 року між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] було укладено договір позики № 1931451, право вимоги за яким на підставі договору факторингу від 11 серпня 2021 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а 23 травня 2024 року - до ТОВ «Факторинг Партнерс». Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою належним чином умов кредитних договорів у неї виникла заборгованість в загальному розмірі 33 539,64 грн., позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 29 квітня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 30 квітня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 14 липня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачки. Представник позивача надав до суду заяву, у якому просив задовольнити позов у повному обсязі, просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та без його участі. Відповідачка клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Встановлено, що 14 березня 2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та [PERSON] уклали договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2107351670886, відповідно до умов якого відповідачка отримала грошові кошти (фінансовий кредит) в розмірі 1 900,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом за фіксованою процентною ставкою. Договір укладений на умовах його строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а позичальник зобов`язується повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з умов цього договору, його додатків та правил. Пунктом 1.2 Договору передбачено, що кредит надається на строк, зазначений у заяві-анкеті та графіку платежів, який є додатком до цього договору та є невід`ємною його частиною. Орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів з моменту отримання кредиту. У разі сплати всіх нарахованих на дату такої сплати процентів, орієнтовний строк повернення кредиту перераховується та становить 16 днів з моменту сплати всіх нарахованих процентів (пункт 1.3 Договору). Пунктом 1.4 Договору визначено, що проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування, протягом фактичного строку користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2 % за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,64 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною в п. 1.4.а); в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.б); г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 % порівняно з процентною ставкою, зазначеною у п. 1.4.в); д) тип процентної ставки фіксована. Відповідно до пунктів 1.4.1, 1.4.2 Договору нараховані проценти підлягають обов`язковій сплаті на 16 день з моменту отримання кредиту, в сумі, що нарахована за фактичний строк користування кредитом на дату сплати. В разі, якщо сума кредиту лишається неповернутою після орієнтовного строку повернення кредиту, проценти підлягають обов`язковій сплаті кожні 16 днів у сумі, нарахованій за фактичний строк користування кредитом. У пункті 1.9 Договору визначено граничний строк кредитування - один рік. Договір про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2107351670886 від 14 березня 2021 року, паспорт споживчого кредиту та графік платежів підписані електронними підписами сторін, зокрема, відповідачки - шляхом введення одноразового ідентифікатора S8, який був надісланий на електронну адресу відповідачки - Shherbina89olga@gmail.com. На виконання умов договору 14 березня 2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» перерахувало кошти в сумі 1 900,00 грн. на банківську картку відповідача [NUMBER] . ТОВ «Служба миттєвого кредитування» надавши відповідачці кредит, свої зобов`язання за договором виконало. З розрахунку заборгованості видно, що заборгованість [PERSON] за договором про надання фінансових послуг «Стандартний» № 2107351670886 від 14 березня 2021 року становить 29 194,14 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту - 1 899,48 грн., заборгованість за процентами - 27 294,66 грн. Також, 19 березня 2021 року [PERSON] уклала із ТОВ «Маніфою» договір позики № 1931451, відповідно до умов якого отримала позику в розмірі 1 500,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі: акційна процентна ставка - 0,67 %, та базова процентна ставка - 1,99 %. Строк дії договору 30 днів - до 18 квітня 2021 року. Договір позики підписаний електронними підписами сторін, зокрема, відповідача - шляхом введення одноразового ідентифікатора - v50276. До договору позики № 1931451 від 19 березня 2021 року як додаток №1 додано розрахунок за договором, який також підписаний електронними підписами сторін. На виконання умов договору позики № 1931451 від 19 березня 2021 року ТОВ «Універсальні платіжні рішення» перерахувало кошти в сумі 1 500,00 грн. на банківську картку відповідачки № [NUMBER] (номер транзакції в системі iPay.ua 83604734). ТОВ «Маніфою», надавши відповідачці позику, свої зобов`язання за договором виконало. З розрахунку, що надав позивач, видно, що заборгованість [PERSON] за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року складає 4 345,50 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 1 500,00 грн., заборгованість за відсотками - 2 845,50 грн. Наведені обставини свідчать про те, що між ТОВ «Служба миттєвого кредитування», ТОВ «Маніфою» та відповідачкою [PERSON] виникли договірні зобов`язання, які випливають із вказаних вище кредитних договорів, ці договори є укладеними в письмовій формі відповідно до вимог статей 639, 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитних договорів було досягнуто згоди відносно всіх їхніх істотних умов. Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071ск20). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 01 грудня 2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу № 1-12, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № № 2107351670886 від 14 березня 2021 року. Відповідно до витягу з додатку №3 до договору факторингу № 1-12 від 01 грудня 2021 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року становить 14 188,06 грн. 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладений договір факторингу №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № № 2107351670886 від 14 березня 2021 року. Відповідно до змін в реєстрі боржників до договору №10-01/2023 про відступлення права вимоги віл 10 січня 2023 року, загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року становить 29 194,14 грн. 18 лютого 2025 року між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладений договір факторингу №18-02/25, відповідно до якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року. Згідно з реєстром боржників до договору факторингу № 18-02/25 від 18 лютого 2025 року, загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року становить 29 194,14 грн.. Також, між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» 11 серпня 2021 року укладений договір факторингу № 11-08/2021, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року. Відповідачка [PERSON] є у витязі з реєстру боржників від 11 серпня 2021 року і загальна сума її зобов`язань за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року становить 4 345,50 грн. 23 травня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладений договір факторингу №23/05/24, відповідно до якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право вимоги до [PERSON] за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року. З витягу з реєстру заборгованостей № 3 від 23 травня 2024 року вбачається, що заборгованість [PERSON] за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року становить 4 345,50 грн., з яких заборгованість за основною сумою боргу складає 1 500,00 грн., заборгованість за відсотками - 2845,50 грн. Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року та договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У цій справі кредитний договір та договір позики, укладені між відповідачем та первісними кредиторами, договори факторингу та додаткові угоди до них, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «Факторинг Партнерс» в установленому законом порядку недійсними не визнані, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Таким чином, враховуючи, що відповідачка фактично отримала та використовувала кошти, перераховані первісними кредиторами на кредитну картку, що й було предметом двох укладених договорів, але не повернула їх, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача сум заборгованості за тілом кредиту, що нею фактично отримані і на час розгляду цієї справи не повернуті, є підставними і підлягають до задоволення. Такі ж висновки відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17. Проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором № 2107351670886 від 14 березня 2021 року розраховані відповідно до узгоджених між сторонами договору істотних умов та підлягають стягненню у розмірі 27 294,66 грн. Проте, не можна повністю погодитися із розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами за договором позики № 1931451 від 19 березня 2021 року з таких підстав. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12). За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зробила правовий висновок, що нарахування процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів є недопустимим. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. За змістом позовної заяви та розрахунку заборгованості позивач не ставить вимогу про стягнення процентів на підставі статті 625 ЦК України. Суд відповідно до вимог статті 13 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог. Відповідно до пунктів 2.3.3, 2.3.4, 2,4 договору позики № 1931451 від 19 березня 2021 року строк дії договору становить 30 днів (до 18 квітня 2021 року), зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі: акційна процентна ставка - 0,67 %, та базова процентна ставка - 1,99% . Пунктом 2.4.5 договору передбачено, що у випадку недотримання позичальником умов сплати процентів за користування позикою на акційних умовах, за договором застосовується базова процентна ставка за позикою. Таким чином, розмір відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням строку договору (30 днів) за період з 19 березня 2021 року до 18 квітня 2021 року становить 895,50 грн. (1 500,00 грн. * 1,99 % * 30 днів = 895,50 грн.), які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами, оскільки останній порушив його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме, неповерненні грошових коштів у визначений договором строк. Щодо стягнення коштів за надання правничої допомоги, суд зазначає наступне. Позивач просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 13 000 грн., яку підтверджують договором про надання правничої допомоги №02-07/2024 від 02 липня 2024 року, прайс листом, заявкою про надання юридичної допомоги № 289 від 01 березня 2025 року, та витягом з акту про надання юридичної допомоги. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат(встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір -обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ усправі «East/WestAllianceLimited»проти України»). Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката не співмірна із складністю справи, оскільки адвокат не з`являвся в судові засідання та подав заяву про розгляд справи без його участі, тому визначені представником позивача витрати на правничу допомогу в сумі 13 000,00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та фактично вчиненими послугами адвоката. Виходячи з принципу розумності, суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 281,56 грн. (31 589,64 грн. х 2 422,40 грн. : 33 539,64 грн. = 2 281,56 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial