Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю "Експрес страхування" (далі по тексту - ТДВ "Експрес страхування") про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обґрунтовано тим, що 20 жовтня 2024 року о 14 год 17 хв, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] по вул. О. Мишуги у м. Києві, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, внаслідок чого здійснив зіткнення зі стоячим автомобілем "Фольксваген" д.н.з. [NUMBER] , що спричинило пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив п. 10.9 ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 29.11.2024 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок ДТП позивачем були понесені матеріальні збитки, пов`язані з витратами на відновлення первісного стану автомобіля. Так, відповідно до акту виконаних робіт № 20 від 20.12.2024 ФОП [PERSON] з метою відновлення пошкодженого транспортного засобу було проведено ряд робіт та надано послуг на загальну суму 71 540,00 грн. Оскільки страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені позивачем витрати, останній вважає, що саме з відповідача [PERSON] підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами у розмірі 41 267,67 грн за виконані роботи для відновлення порушеного права. Також просить стягнути з відповідача [PERSON] понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 27.01.2025 року позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 31.01.2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позову. Так, представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 03.02.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання, призначене на 27.02.2025, було відкладено у зв`язку з першою неявкою відповідача. 25.03.2025 від представника ТДВ "Експрес Страхування" надійшла заява, за змістом якої вказує, що автомобіль «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] забезпечений договором страхування № EP-220802626 від 08.05.2024р.; діє з 09.05.2024р. по 08.05.2025р. Страховик ТДВ "Експрес Страхування". 28.10.2024 року до ТДВ "Експрес Страхування" звернулася [PERSON] з заявою про виплату страхового відшкодування та надала свої банківські реквізити. 23.10.2024 року незалежним оцінювацем [PERSON] було проведено огляд транспорного засобу "Фольксваген" д.н.з. [NUMBER] та складено Протокол його огляду. Згідно даного протоколу оцінювачем було виявлено такі пошкодження: бампер задній незначна деформація, пошкоджено ЛФП; ліхтар лівий розбито; крило заднє лівек деформовано; окуляр ліхтаря лівого деформовано. 31.10.2024 року було складено Звіт № 5297 про оцінку КТЗ "Фольксваген" д.н.з. [NUMBER] , згідно якого було встановлено, що вартість відновлювального ремонту склала 37 265,20 грн в тому числі і ПДВ. При цьому вартість відновлювіального ремонту КТЗ "Фольксваген" д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкоджень, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,63) при ДТП складає 30 895,79 грн. 04.11.2024 року ТДВ "Експрес Страхування" було складено Страховий акт №4.24.01630-1, яким погоджено виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 30 272,33 грн 05.11.2024 року, вказана сума була виплачена згідно платіжної інструкції позивачу. 25.03.2025 у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про витребування доказів (інформацію) у Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810". Ухвалою суду від 25.03.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів у Товариства з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" було задоволено. Судове засідання, призначене на 24.04.2025, було відкладено у зв`язку з ненадходженням витребуваних матеріалів. 29.05.2025 у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про витребування доказів (інформацію) у Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві. 16.06.2025 від Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві надійшла відповідь на ухвалу суду від 29.05.2025. Судове засідання, призначене на 24.06.2025, було відкладено у зв`язку з повторною неявкою відповідача [PERSON] . 27.06.2025 до суду надійшло клопотання представника позивача про заміну відповідача у справі, за змістом якого останній просив замінити відповідача [PERSON] , [INFO] , на Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-0810" (код ЄДРПОУ: 41735509). У судовому засіданні 01.07.2025 було постановлено ухвалу суду, яка занесена до протоколу судового засідання, якою клопотання представника позивача про заміну відповідача у справі на належного було задоволено, замінено відповідача [PERSON] на ТОВ "АТП-0810" зважаючи на положення ст. 51 ЦПК України. У зв`язку з заміною відповідача та прийняттям уточненого позову у судовому засіданні було оголошено перерву. 16.07.2025 до суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника відповідача ТОВ "АТП-0810" - адвоката Ступак Тетяни Олександрівни, за змістом яких вказала, що у позивача відсутні правові підстави на право вимоги відшкодування до ТОВ «АТП-0810», обов`язок оцінки та виплати відшкодування, страхової виплати, у межах страхового ліміту покладається саме на страхову компанію, в якій було застраховано цивільно-правова відповідальність ТОВ «АТП-0810» у відповідності до наданих підтверджуючих документів. Просила суд відмовити у прийнятті заяви та повернути її заявникові, як таку, що подана в порушення цивільно-процесуального законодавства, оскільки направлена на одночасну зміну предмета і підстав позову. У разі прийняття заяви, просила суд повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. 11.09.2025 до суду від представника ТДВ "Експрес Страхування" надійшли письмові пояснення, за якими ТДВ «Експрес Страхування» зазначає, що виконало свій обов`язок щодо відшкодування матеріальних збитків потерпілій особі. Виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи було здійснено у повному обсязі та у відповідності до визначеного Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Судове засідання, призначене на 17.09.2025, було відкладено за клопотанням представника позивача. 25.09.2025 від представника позивача надійшли письмові пояснення, за змістом яких останній вказує, що дійсно ТДВ "Експрес Страхування" позивачу була виплачена страхова компенсація у розмірі 30 272,33 грн. Докази відповідної виплати (платіжна інструкція, а також страховий акт та повідомлення про виплату) надавались страхувальником та наявні в матеріалах справи. Основним боржником у деліктному зобов`язанні є саме особа, яка заподіяла шкоду, а не страховик. Страхова компанія вступає у правовідносини як суб`єкт договірного зобов`язання і виконує лише частину відповідальності страхувальника в межах страхової суми. Той факт, що страхова компанія виплатила частину страхового відшкодування (30 272,33 грн), не припиняє і не обмежує зобов`язання відповідача як безпосереднього роботодавця заподіювача шкоди відшкодувати повну суму збитків. Така правова позиція закріплена як у законодавстві, так і в численній судовій практиці. Закон не передбачає жодних винятків, за яких потерпілий мав би обов`язково стягувати цю різницю саме зі страхової компанії. Навпаки, обов`язок сплатити залишок збитків покладається виключно на особу, яка спричинила шкоду, тобто у даному випадку на відповідача як на роботодавця. Потерпілий має повне право звернутися саме до відповідача з вимогою про стягнення решти збитків. Обов`язок сплачувати цю різницю виникає безпосередньо з норм закону і не залежить від позиції страхової компанії чи самого відповідача. Наявність страхового покриття не звільняє заподіювача шкоди від відповідальності у частині, що перевищує розмір страхового відшкодування. З огляду на принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166, 1192, 1194 ЦК України, обов`язок компенсувати зазначені збитки покладається саме на відповідача. Підсумовуючи просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а доводи ТОВ «АТП-0810», визнати необґрунтованими та такими, що не спростовують позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі з наведених в ньому підстав. Представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити із зазначених у відзиві на позовну заяву підстав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 жовтня 2024 року о 14 год 17 хв, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] по вул. О. Мишуги у м. Києві, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечно, внаслідок чого здійснив зіткнення зі стоячим автомобілем "Фольксваген" д.н.з. [NUMBER] , що спричинило пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив п. 10.9 ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 29.11.2024 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. При цьому суд встановив, що [PERSON] свою вину у вчиненні адміністратвного правопорушення визнав та щиро розкаявся. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ "Експрес Страхування" згідно з полісом від 08.05.2024 року № 220802626 з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну потерпілого, у розмірі 160 000,00 грн. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на це та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Дарницького районного суду міста Києва від 29.11.2024 року, згідно з засадами інституту доказування у цивільному судочинстві. Таким чином, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.10.2024 року, додатковому доказуванню не підлягає. Встановлені обставини також не оспорюються і сторонами. Згідно з наданим позивачем актом виконаних робіт № 20 від 20.12.2024 ФОП [PERSON] було проведено роботи та надано послуги з відновлення пошкодженого транспортного засобу на загальну суму 71 540,00 грн. ТДВ "Експрес Страхування" позивачу була виплачена страхова компенсація у розмірі 30 272,33 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 68822391 від 05.11.2024. Відповідно до відповіді Головного управлінн Пенсійного фонду України в м. Києві, [PERSON] з 01.09.2023 розпочав трудові відносини з ТОВ "АТП-0810" (код ЄДРПОУ: 41735509) та станом на 20.10.2024 перебував у трудових відносинах з відповідачем. З огляду на наведене, сторона позивача вважає, що з ТОВ "АТП-0810" слід стягнути різницю між отриманими страховими виплатами та реальними витратами, яка становить 41 267,67 грн. При цьому, заявляючи позов, вважають, що саме ТОВ "АТП-0810", як роботодавець винуватця дорожньо-транспортної пригоди, має відшкодувати завдану шкоду. Таким чином, ключовим питанням в цьому спорі, на яке суд має дати відповідь, є те, чи можливим є відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в межах суми страхового відшкодування. Суд нагадує, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ "Експрес Страхування" згідно з полісом від 08.05.2024 року № 220802626 з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну потерпілого, у розмірі 160 000,00 грн. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16.06.2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 року в справі № 519/2-5034/11). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09ж.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 зазначеної статті). У ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»). Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування»). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у спірному випадку врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції Закону від 01.07.2004 року № 1961-IV. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №147/66/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) Велика Палата акцентувала увагу на тому, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Також Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові чітко зазначила про те, що враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15, від 14.09.2016 року у справі № 6-725цс16, від 26.10.2016 року у справі №6-954цс16). З огляду на зазначене, в уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування. У підсумку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок про те, що принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За наведеного слід зробити висновок про те, що обов`язок щодо відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкодив межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці. При цьому суд зауважує, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, п.п. 40, 41). Підсумовуючи суд відзначає, що заявлена до стягнення сума відшкодування (41 267,67 грн) не перевищує страхової суми (160 000,00 грн), а тому обов`язок щодо відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, повинен нести страховик, в цьому випадку ТДВ "Експрес Страхування". Додатково суд зауважує, що факт виплати страхового відшкодування позивачеві у розмірі 30 272,33 грн відповідно до платіжної інструкції № 68822391 від 05.11.2024 жодним чином не породжує в нього права вимоги на відшкодування завданої шкоди з відповідача ТОВ "АТП-0810" за встановлених судом обставин. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ "АТП-0810" 41 267,67 грн на відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed