Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 10.06.2025 звернулася до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер громадянин України [PERSON] , [INFO] . За життя [PERSON] був складений заповіт від 09,07.2009 року, посвідчений Миценко Н.М., секретарем виконавчого комітету Лукімської сільської ради народних депутатів 09.07.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 11. Згідно із зазначеним заповітом, усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, і на що він за Законом матиме право, [PERSON] заповів [PERSON] (онука) - позивач, [PERSON] (онук) та [PERSON] в рівних частках. Спадщина після померлого [PERSON] складається із: 1) земельної ділянки, площею 3,3423 га 2) житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку проживав [PERSON] до своєї смерті разом із дочкою (відповідач) та онуками, в тому числі з позивачем. Після смерті [PERSON] , позивач, будучи спадкоємцем померлого за заповітом, вирішила, що її частина спадщини має дістатися її матері, тобто відповідачеві, адже належний спадкодавцеві будинок - це єдине місце проживання матері і тому вона повинна мати право власності принаймні на частину будинку. Таке ж рішення прийняв і брат позивача, інший спадкоємець за заповітом, [PERSON] . Не знаючи яким чином правильно оформити перехід часток у праві власності на будинок до матері, позивач звернулась до Лукімського старостинського округу виконавчого комітету Оржицької селищної ради до старости [PERSON] , яка повідомила, що єдиним варіантом передання матері позивача частки у праві власності на будинок є відмова позивачем від спадщини за заповітом на користь матері [PERSON] , тобто на користь відповідача. При цьому, на питання позивача яким чином це буде оформлено юридично і чи є ще якісь інші варіанти, староста [PERSON] відповіла, що інших варіантів немає і позивачу треба написати заяву про відмову від спадщини, яку вона ( [PERSON] ) може оформити та засвідчити. Потім цю заяву треба подати нотаріусу разом із заявою матері про прийняття спадщини і нотаріус все оформить. Саме так позивач і вчинила, оскільки була повідомлена, що має право на відмову від спадщини на користь своєї матері, і у результаті вказаного правочину відповідач зможе набути право власності на частину будинку (копія заяви додається). Під час складання та підписання заяви позивачу старостою Лукімського старостинського округу виконавчого комітету Оржицької селищної ради Миценко Н.М. було роз`яснено лише положення статті 1218 ЦК України, відповідно до якої до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зазначене підтверджується змістом заяви від 05.10.2021 року. Позивачу не був роз`яснений і не був відомий зміст інших статей Цивільного кодексу України щодо спадкування та щодо відмови від спадщини, зокрема і приписи частини першої статті 1274 ЦК України, яка передбачає, що спадкоємець за заповітом має право відмовитись від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкоємця за заповітом. Також, позивачу не був роз`яснений та не був відомий зміст частини першої статті 1275 ЦК України, згідно з яким якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Отже, позивач підписала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь своєї матері, яка не є спадкоємцем за заповітом, не знаючи, що згідно з приписами чинного законодавства вона не має на це права і у такому випадку її частка у спадщині за заповітом перейде не до матері, на користь якої вона відмовляється, а до інших спадкоємців за заповітом. Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 11.11.2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2025 року, визначено [PERSON] (третій спадкоємець за заповітом) додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] терміном 3 місяці з часу набрання рішенням законної сили. Згідно зі ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Якщо заповідач підпризначив спадкоємця, особа, на ім`я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є підпризначеним спадкоємцем. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225,229-231 і 233 цього Кодексу. Таким чином, законом передбачене право спадкоємця за заповітом відмовитись від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємця за законом - лише на користь іншого спадкоємця за законом. Позивач є спадкоємцем заповідача за заповітом, а відповідач є дочкою заповідача, а отже спадкоємцем за законом першої черги. Отже, за приписами чинного ЦК України позивач не мала права на відмову від прийняття спадщини на користь відповідача, яка не є спадкоємцем за заповітом. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом1, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з приписами ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, у даному випадку мала місце помилка позивача при вчиненні нею одностороннього правочину - відмови від прийняття спадщини, саме щодо прав і обов`язків сторони правочину. Позивач помилилась у тому, що вона має право на відмову від прийняття спадщини на користь особи, яка не є спадкоємцем за заповітом, тобто на користь своєї матері, хоча насправді вона такого права не мала. Ці обставини є підставою для визнання вчиненого правочину - відмови від прийняття спадщини, що викладена у заяві позивача від 05.10.2021 року, зареєстрованій в реєстрі за № 6-5, недійсним у зв`язку з тим, що вчинений під впливом помилки. З урахуванням викладеного, просить суд визнати недійсною викладену у заяві від 05.10.2021 року № 6-5 відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] за заповітом спадкодавця [PERSON] від 09.07.2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №11, стягнути з відповідача на користь [PERSON] понесені нею судові витрати. Ухвалою судді Оржицького районного суду Полтавської області Попадюка С.С. від 19.06.2025 року відкрито провадження у даній справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 15 год. 30 хв. 31 липня 2025 року. Ухвалою судді Оржицького районного суду Полтавської області Попадюка С.С. від 28.07.2025 року задоволено заяву представника позивача адвоката Рублі О.С. про участь в судовому засіданні 31.07.2025 року о 15 год. 00 хв. в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 31.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 год. 00 хв. 19 серпня 2025 року. Ухвалою судді Оржицького районного суду Полтавської області Попадюка С.С. від 13.08.2025 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Здорика О.І. про участь в судовому засіданні 19.08.2025 року о 16 год. 00 хв. в режимі відеоконференції. Протокольною ухвалою суду від 19.08.2025 року задоволено клопотання представника відповідача та відкладено розгляд справи на 15 год. 30 хв. 18.09.2025 року. Ухвалою судді Оржицького районного суду Полтавської області Попадюка С.С. від 15.09.2025 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Мусієнко О.О. про участь в судових засіданнях в режимі відео конференції. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2025 року, у зв`язку із першою неявкою позивача, розгляд справи відкладено на 10 год. 15 хв. 10.10.2025 року. Протокольною ухвалою суду від 10.10.2025 року, розгляд справи відкладено на 10 год. 00 хв. 04.11.2025 року. В судове засідання 04.11.2025 року позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання [PERSON]. від 08.10.2025, у якому просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання [PERSON] від 23.08.2025, у якому повідомляє суд, що відмовляється від подальшого представництва її інтересів у цій справі адвокатом Здориком О.І., повністю визнає позовні вимоги, заявлені позивачем у цій справі, що відповідає її волі та інтересам, просить суд прийняти визнання позову та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без особистої участі [PERSON] в усіх судових засіданнях. Третя особа [PERSON]. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Мусієнко О.О. підтримала позицію відповідача про повне і беззастережне визнання позову, у зв`язку з чим просила позовні вимоги задовольнити повністю. В частині розподілу судових витрат покликалася на розсуд суду. Представник третьої особи адвокат Юхимович С.А. проти заявлених позовних вимог заперечила, просила у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначила, що визнання відповідачем позову не може бути прийнято судом, оскільки порушує право третьої особи [PERSON] , який з урахуванням рішення Оржицького районного суду Полтавської області, має правові підстави успадкувати все майно, як фактично єдиний спадкоємець за заповітом, після смерті спадкодавця [PERSON] . Також просила долучити до матеріалів справи пояснення на позовну заяву про визнання недійсною відмови від спадщини. У вказаних письмових поясненнях від 30.07.2025 року, представник третьої особи адвокат Юхимович С.А., зазначила, зокрема таке. У поданому позові [PERSON] зазначив, що підставою для заявлення матеріально-правових вимог до відповідача є недійсність правочину та помилка позивача. Вказуючи на такі підстави позову [PERSON] разом з тим, зазначає про те, що він підписуючи заяву не знав приписи чинного законодавства. Також, позивач зазначає, що складення заяви про відмову від спадщини, стало можливим у зв`язку з тим, що староста Лукімського старостинського округу не роз`яснила йому зміст статей ЦК України та фактично ввела його в оману що порядку оформлення переходу часток у праві власності на будинок. Проте, як вбачається з позову позивач особисто підписав заяву від 05.10.2021р. про відмову від спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та особисто подав її до нотаріальної контори. На підтвердження вказаних дій позивач надав копію заяви від 05.10.2021. яка адресована (скерована) нотаріусу та додав завірений «згідно з оригіналом» заповіт [PERSON] в якому зазначено розпорядження усім своїм майном на користь трьох спадкоємців. Відповідно до пп. 5 п. б. ч.1 ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їхнього відання. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Приймаючи від спадкоємців заяву про прийняття спадщини або про відмову від її прийняття, нотаріус зобов`язаний роз`яснити спадкоємцям їх право на відкликання такої заяви протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України. З вказаних вимог випливає, що староста Лукімського старостинського округу засвідчила справжність підпису позивача на його заяві від 05.10.2021р. Що ж до роз`яснення прав позивачу, в контексті подання ним саме такого змісту заяви, то саме нотаріус, в силу своїх повноважень та обов`язків, приймаючи від позивача заяву датовану 05.10.2021 р про відмову від спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , роз`яснив йому його права та наслідки її подачі, в тому числі право на відкликання цієї зави до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Позивач зазначає про те, що староста Лукімського старостинського округу фактично вела його в оману щодо порядку оформлення переходу часток у праві власності на будинок. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:- по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;- по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином;- по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Разом з тим, як зазначалося вище, позивач особисто підписав заяву від 05.10.2021 р про відмову від спадщини за заповітом після смерті [PERSON] та особисто подав її до нотаріальної контори. В заяві зазначено про відмову від усієї спадщини, а не виключно від житлового будинку. У позові позивач вказує: «після смерті [PERSON] . ... будучи спадкоємцем померлого за заповітом...», тобто позивач та відповідач знали про наявність заповіту спадкодавця та його розпорядження щодо належного йому майна. Відповідно до Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстру № 67303486 від 15 листопада 2021 року, спадкова справа ( № у спадковому реєстрі : 686538; Номер у нотаріуса: 205) після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Черненко О.О. 15.11.2021 року. Згідно з довідкою приватного нотаріуса Черненко О.О. від 16.08.2024 № 72 02-14, матеріали спадкової справи № 205/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , містять інформацію про спадкоємців, якими є дочка спадкодавця, - [PERSON] . Інші спадкоємці [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] від прийняття спадщини відмовилися. Інформація про інших спадкоємців станом на 16.08.2024р у матеріалах спадкової справи відсутня. У цивільній справі № 543/770/24 за позовом [PERSON] (третя особа у цій справі) до [PERSON] (відповідач у цій справі), відповідач визнала, що знала про наявність заповіту, але вона та інші спадкоємці (позивач) не повідомляли [PERSON] (спадкоємцю за заповітом), про його право, відповідно перемовин щодо перерозподілу спадщини не вели. З вказаних обставин можливо зробити висновок, про те що ймовірно у такий спосіб (відмова на користь відповідача) позивач та відповідач мали намір усунули від спадщини [PERSON] . Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Позивач висловив свою волю, як безпосередньо (у заяві, поданій нотаріусу), так і своєю поведінкою (оскільки протягом більш ніж 3 років не відкликав свою заяву про відмову від спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання відмови віл прийняття спадщини недійсною на підставі статті 229 ЦК України та відповідно не включені до перелік) помилок, яким надається істотне значення. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] та посилаючись на вчинення 05 жовтня 2021 року відмови від прийняття спадщини під впливом помилки, не надав доказів про те. що заяв) про відмову стосовно спадщини написав під тиском старости чи іншої особи, не усвідомлюючи зміст і суть відмови, визначив правовою підставою позову правила статті 229 ЦК України. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, змін) або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих. що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину. що вилинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі. Підсумовуючи вище вкладене, третя особа вважає, що жоден з доводів викладених позивачем у заявленому позові не заслуговують на увагу та не можуть бути прийняті судом при ухвалені судового рішення. Протокольною ухвалою суду від 04.11.2025 вказані письмові пояснення представника третьої особи долучено до матеріалів справи. У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, дослідивши докази, судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.18). За життя, [PERSON] 09.07.2009 року склав заповіт, яким на випадок смерті зробив розпорядження, що все належне йому майно, де б воно не знаходилося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право заповідає [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в рівних частках. Заповіт посвідчений Миценко Н.М., секретарем виконавчого комітету, Лукімської сільської ради народних депутатів, зареєстровано в реєстрі №11(а.с.19-20). Позивач [PERSON] звернулася до Оржицької нотаріальної контори із заявою від 05.10.2021 року, у якій зазначила, що [INFO] помер її дід гр.. [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилась спадщина, від якої заявниця відмовляється на користь своєї матері [PERSON] . Справжність підпису [PERSON] на заяві, та її особу встановлено [PERSON] , старостою Лукімського старостинського округу виконавчого комітету Оржицької селищної ради (а.с.21). Згідно Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №67303486 від 15.11.2021, приватним нотаріусом Черненко О.О. 15.11.2021 року зареєстрована спадкова справа після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с.44). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120849195 від 17.04.2018р, земельна ділянка, кадастровий номер 5323683600:00:008:0018, площею 3.3423 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Полтавська область, Оржицький район, Лукімська с/р, належала на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 30-31). Відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.10.1976 року, та відміткою в паспорті громадянина України [PERSON] про реєстрацію шлюбу з [PERSON] (а.с. 26, 29). Позивач [PERSON] є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.06.1999 року (а.с.17). Відповідно Довідки № 166/01-17 від 16.08.2024 року, виданої виконкомом Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, останнім місцем проживання [PERSON] [INFO] було [ADDRESS] , де він був зареєстрований і постійно проживав по день смерті [INFO] . Крім покійного [PERSON] в цьому будинку на час його смерті та протягом 6 місяців з дня його смерті зареєстровані, проживали і проживають його: дочка [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] [INFO] , онука [PERSON] [INFO] , онук [PERSON] [INFO] (а.с. 32). Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 11.11.2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2025 року, визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] терміном 3 місяці з часу набрання рішенням законної сили (а.с. 33-43). Позивач у позовній заяві зазначає, що їй не було роз`яснено ані права на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, ані правових наслідків такої відмови (що підтверджується текстом заяви та посвідчу вального напису), внаслідок чого позивач під час вчинення правочину і допустила помилку щодо своїх прав і обов`язків. У випадку, якби позивач знала, що не має права відмовитись від прийняття спадщини на користь своєї матері, з тієї підстави, що остання не є спадкоємцем за заповітом, то такий правочин не був би вчинений. Отже, односторонній правочин - відмова від прийняття спадщини за заповітом, був вчинений позивачем внаслідок того, що вона помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, а саме щодо прав і обов`язків сторони правочину. Ці обставини є підставою для визнання правочину - відмови від прийняття спадщини, що викладена у заяві позивача від 05.10.2021 року, недійсною у зв`язку з тим, що вчинений під впливом помилки. Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Нормою частини 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Частиною першою статті 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Частинами п`ятою, шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Статтею 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом, а спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статями 225, 229-231, 233 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , скориставшись своїм правом, звернулася до нотаріальної контори протягом 6 місячного строку після смерті дідуся з заявою про відмову від прийняття спадщини з усіх підстав на користь матері [PERSON] . Суд бере до уваги, що вказана заява була складена позивачем [PERSON] не безпосередньо у нотаріальному органі, а посвідчена старостою Лукімського старостинського округу виконавчого комітету Оржицької селищної ради Миценко Н.М. і адресована Оржицькій нотаріальній конторі органам. При цьому у заяві відсутнє застереження, що позивачу відомі наслідки відмови від частини спадщини. Матеріали справи, також не містять відомостей про те, що [PERSON] приватним нотаріусом Черненко О.О. нотаріусом було роз`яснено про наслідки подання заяви про відмову від спадщини. Відтак, суд вважає доведеним, що підписуючи заяву про відмову від спадщини на користь своєї матері, позивач припустилася помилки, в розумінні положень статті 229 ЦК України, щодо права на відмову від своєї частки у спадщині за заповітом на користь матері - [PERSON] , якає спадкоємцем за законом, а не на користь іншого (інших) спадкоємця (спадкоємців) за заповітом, не усвідомлюючи правових наслідків такої відмови, внаслідок якої позбавила себе права на частку у спадщині. За таких обставин, суд вважає, що наявні підстави для визнання недійсним вчиненого позивачем [PERSON] правочину - відмови від прийняття спадщини, відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, оскільки [PERSON] , вчиняючи цей правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Суд вважає, частково релевантною щодо спірних правовідносин і враховує позицію Верховний Суду, який в постанові від 05 червня 2024 року у справі № 693/1293/21 провадження № 61-4940св23, зазначив «..ОСОБА 5 , відмовляючись від спадщини у частині земельної частки (паю), міг відмовитися лише на користь іншого спадкоємця за заповітом. Виходячи з цього, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що померлий ОСОБА 5 помилявся щодо природи складеної ним заяви про відмову від частини спадкового майна та про наявність підстав для визнання недійсною його відмови від прийняття спадщини відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України, оскільки вказана відмова вчинена ним внаслідок помилки..». Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В матеріалах справи міститься клопотання відповідача [PERSON] від 23.08.2025, у якому повністю визнає позовні вимоги, заявлені позивачем у цій справі, що відповідає її волі та інтересам. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Судом відхиляються доводи представника третьої особи адвоката Юхимович С.А. про те, що визнання відповідача позову не повинно прийматися судом, оскільки визнанням позову порушуються права третьої особи [PERSON] , з огляду на те, що, з урахуванням рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 11.11.2024, залишеного без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2025 року, яким визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом, останній, може реалізувати свої спадкові права на частку у спадковому майні, у розмірі, визначеному у заповіті [PERSON] , що в повній мірі відповідатиме волі заповідача. Суд вважає також за необхідне додатково зазначати таке. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1233 та частини першої статті 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) визначено такі підходи до вирішення спорів, які виникають щодо спадкового майна, визначеного у заповіті: «[…] 49. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. 50. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).[…] […] 52. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. 53. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. 54. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. 55. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.». Принципи свободи заповіту та поваги до останньої волі заповідача є основоположними принципами спадкового права, які забезпечуються та охороняються державою З огляду на встановлені судом обставини справи, в існуючих між учасниками справи фактичних правовідносинах, позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, припустившись істотної помилки при вчиненні правочину - відмови від спадщини, безповоротно втратила право на частку у спадковому майні, тоді як третя особа [PERSON] набув право на прийняття спадщини в повному об`ємі, як єдиний фактичний спадкоємець за заповітом, що, на думку суду, спотворює та суперечить волевиявленню спадкодавця [PERSON] , який заповів своє майно у рівних частках трьом онукам - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Суд, ухвалюючи рішення, керується, серед іншого, вимогами пунктів 1, 2, 5 та 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, якими є, зокрема: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)). Звертаючись до суду з позовом, позивач обрала способом захисту своїх прав як спадкоємця, порушених внаслідок правочину - відмови від спадщини, вчиненого нею під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення, визнання такого правочину недійсним. Суд погоджується з таким способом захисту порушеного права, оскільки таким чином можливе відновлення порушеного права [PERSON] на здійснення нею спадкування як спадкоємця за заповітом, після смерті [PERSON] . Відтак, задоволення позову фактично поверне спадкоємців за заповітом у попередній стан, що відповідатиме волевиявленню заповідача, та створить передумови для [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, реалізувати своє право на спадщину у будь-який спосіб, визначений законом, у тому числі шляхом подальшого досягнення домовленості щодо розподілу спадкового майна з іншими спадкоємцями за заповітом, після смерті [PERSON] . Вказані правові наслідки, на думку суду, відповідатимуть засадам справедливості та розумності, а також не створюватимуть загрози втручання у право мирного володіння своїм майном [PERSON] (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), яка, будучи спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.ч. 1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, які містяться у матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи що позов задоволений повністю, судові витрати покладаються на відповідача. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. У той же час, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача з відповідача понесених ним витрат на правову допомогу у розмірі 18000,00 грн, оскільки позивачем не надано жодних документальних витрат на їх підтвердження.

Outcome: approved