Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач по справі [PERSON] звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивує тим, що 15 жовтня 2011р. між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області за актовим записом №11, який в судовому порядку рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.01.2016р. було розірвано. Від спільного подружнього життя сторони по справі мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із позивачем. 22.07.2019р. позивач по справі [PERSON] зареєструвала новий шлюб, змінивши прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] ». Крім того зазначає, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2014р. з відповідача по справі [PERSON] на користь [PERSON] стягувались аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 450 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25.09.2014 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. 16 лютого 2018р. рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2014 року та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення старшою дитиною повноліття. Зазначає, що відповідач по справі [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей, яку зобов`язувався сплатити в добровільному порядку проте не сплатив і борг становить 32400 грн. Батько дітей - відповідач по справі [PERSON] злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, взагалі не підтримує стосунків з дітьми, жодної участі у вихованні дітей не приймає та не цікавиться їхнім фізичним, моральним та духовним розвитком, належним чином матеріально не допомагає, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Свідоме та тривале нехтування відповідачем по справі своїми батьківськими обов`язками відносно вказаних дітей є підставою для позбавлення його батьківських прав. За вищевказаних обставин, просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 07 липня 2025р. відповідач по справі [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву у якому позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають дійним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимими доказами у справі. Вказує, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання його неповнолітніх дітей, а твердження позивача по справі щодо того, що він не приймає участі у вихованні дітей не заслуговують на увагу, оскільки позивач створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, як наслідок від був змушений звернутись 03.07.2025р. до служби у справах дітей Луцької міської ради із заявою про визначення форми, часу та місця зустрічі з дітьми і участі у їх вихованні. Просить в задоволенні позову відмовити (а.с. 37-48). Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 вересня 2025р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті 30.10.2025р. 10 вересня 2025р. позивач по справі [PERSON] подала до суду відповідь на відзив у якому позовні вимоги підтримує в повному об`ємі, просить суд позов задовольнити. Крім того зазначає, що відповідачу по справі [PERSON] перешкод у спілкуванні та вихованні дітей ніхто не створює, а факт звернення його до служби у справах дітей Луцької міської ради із заявою про визначення форми, часу та місця зустрічі з дітьми і участі у їх вихованні не доводить факту таких перешкод, оскільки з моменту розірвання шлюбу він з вказаною заявою до служби у справах дітей не звертався, а звернувся лише тоді, коли дізнався про відкриття провадження у даній цивільній справі (а.с. 95-97). 25 вересня 2025р. відповідач по справі [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву у якій зазначає, що позивачем по справі [PERSON] порушено процесуальний строк для подання відповіді на відзив, а тому такий не може бути взятий судом до уваги. В решті, просить в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 100-103, 110-111). 29.10.2025р. та 11.11.2025р. представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Луцької міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяви про розгляд даної цивільної справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечив. Судове засідання у даній цивільній справі, яке було призначене на 30.10.2025р. було відкладене за клопотанням відповідача по справі [PERSON] на 11.11.2025р. у зв`язку з його тимчасовою непрацездатністю з 28.10.2025р. по 01.11.2025р. (медичний висновок №1111-6КМХ-4Х24-ТАМ8) (а.с. 125-126). Відповідач по справі [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду даної цивільної справи, в судове засідання призначене на 11.11.2025р. не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Згідно трекінгу поштового відправлення R067029463716, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (судова повістка) прибуло до відділення обслуговування поштового зв`язку 04.11.2025р. (а.с. 133). Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою листи, що повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», слід рахувати належно врученими. Зокрема, у постановах від 14.08.2020р. та від 13.01.2020р. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: «у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі». Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Як неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. З гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача по справі [PERSON] про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Позивач по справі [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному об`ємі, просила позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Крім того доповнила, що відповідач по справі [PERSON] має заборгованість по аліментах призначених рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2014р. Заборгованість утворилась за період з 2014-2018рр. На прохання відповідача вона відкликала з виконавчої служби виданий Ківерцівський районним судом Волинської області виконавчий лист щодо примусового виконання даного рішення суду, оскільки відповідач зобов`язувався сплатити борг добровільно, про що написав відповідну розписку, проте борг не сплатив. Відповідач залишив сім`ю в той час коли вона була вагітна другою дитиною - 2014р. і з тих пір з дітьми взагалі не спілкувався та не зустрічався. Заслухавши пояснення позивача по справі [PERSON] , пояснення неповнолітньої [PERSON] (2012р.н.), дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд приходить до наступного висновку. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 76, ч. ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони по даній цивільній справі перебували у шлюбі, який було зареєстровано 15 жовтня 2011р. Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області за актовим записом №11, який в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.01.2016р. було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 9). З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.07.2019р. вбачається, що позивач по справі [PERSON] зареєструвала новий шлюб та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 12). З копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02.10.2012р. та серії [NUMBER] від 18.06.2014р. вбачається, що позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7-8). З копії рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.02.2018р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів (судова справа №158/3057/17, провадження №2/0158/158/18), яке набрало законної сили вбачається, що вказаним рішенням суду змінено спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2014 року та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с. 10-11) Вказаним судовим рішенням встановлено, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.2014р. з відповідача по справі [PERSON] на користь [PERSON] стягувались аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі по 450 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25.09.2014 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. На підставі вищевказаного рішення суду, 17.12.2014р. Ківерцівським районним судом Волинської області було видано виконавчий лист №158/2184/14ц, який пред`явлено до виконання до органу ДВС. З розрахунку заборгованості ст. державного виконавця Ківерцівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області Міністерства юстиції України по виконавчому листу №158/2184/14ц від 17.12.2014р. вбачається, що за період з 25.09.2014р. по 01.02.2018р. відповідач по справі [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 35280 грн., що підтвердила в судовому засіданні позивач по справі [PERSON] , а відповідач по справі не надав доказів, які б спростовували даний факт. Крім того наявність вказаної заборгованості також стверджується розпискою, наданою [PERSON] позивачу по справі, де він зобов`язувався сплатити борг в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач відкликала виконавчий лист з державної виконавчої служби, що стверджується наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 13-14, 57). Вищевказані наведені обставини дають суду можливість дійти висновку, що незважаючи на значний проміжок часу, відповідач по справі [PERSON] неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки стосовно його неповнолітніх дітей, сплативши за 3 роки, 4 місяці, 7 днів всього 1800 грн. аліментів на утримання своїх дітей. Крім того, за результатами розгляду цивільної справи №158/3057/17, провадження №2/0158/158/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, Ківерцівським районним судом Волинської області 07.05.2018р. видано виконавчий лист №158/3057/17 за яким, як вбачається з пояснень позивача проводиться відрахування із його заробітної плати (а.с. 58-60, 63-70). З характеристик Комунального закладу загальної середньої освіти «Жидичинський ліцей №31 Луцької міської ради» №01-19/122 від 1405.2025р. та №01-19/123 від 15.05.2025р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є ученицями 5-го та 6-го класів вказаного навчального закладу. Батько дітей - [PERSON] зв`язку з класними керівниками не підтримує, участі у вихованні дітей не приймає, шкільним життям, навчанням та успіхами дітей не цікавиться. Мати - [PERSON] активно співпрацює з навчальним закладом, зацікавлена у всебічному розвитку дітей, систематично відвідує батьківські збори; створює вдома сприятливу атмосферу для навчання та розвитку дітей (а.с. 15-16). Надані відповідачем по справі [PERSON] докази, такі як характеристика з місця його роботи та місця проживання, а також довідки про його доходи за місцем працевлаштування не спростовують та не доводять того факту, що він підтримує стосунки з дітьми, бере участь у їх вихованні, цікавиться їхнім фізичним, моральним та духовним розвитком, належним чином матеріально допомагає. Доводи відповідача по справі [PERSON] про те, що позивач по справі [PERSON] створює йому перешкоди у спілкуванні та зустрічах з дітьми, у зв`язку з чим він був змушений звернутись 03.07.2025р. до служби у справах дітей Луцької міської ради із заявою про визначення форми, часу та місця зустрічі з дітьми і участі у їх вихованні, суд не приймає до уваги та відноситься критично, оскільки, як вже встановлено судом, відповідач по справі [PERSON] фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з 2015р. та раніше - до моменту відкриття провадження у даній цивільній справі, до органів служби у справах дітей - не звертався з заявами про перешкоджання позивачем його зустрічам та спілкуванню з дітьми, що й спростовує його твердження по даному факту (а.с. 71-72). Відповідно до висновку служби у справах дітей Луцької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно вказаних неповнолітніх дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №456-1 від 16.07.2025 року та з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей, визнано за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку також вбачається, що [PERSON] проживає разом з вказаними неповнолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження умов проживання [PERSON] повідомила, що відповідач по справі [PERSON] востаннє бачив їхніх дітей у 2015 році, після цього він до дітей не приїжджав, не телефонував, подарунки не дарував, не вітав їх з днем народження, сплачує аліменти в мінімальному розмірі. Діти [PERSON] та [PERSON] підтвердили цю інформацію і повідомили, що взагалі не пам`ятають свого батька та не заперечують проти позбавлення його батьківських прав. Під час спільної зустрічі батьків та їх неповнолітніх дітей у службі у справах дітей, відповідач по справі [PERSON] підтвердив, що востаннє бачив дітей у 2015 році. Діти - [PERSON] та [PERSON] повідомили, що не бажають зустрічатись з [PERSON] , оскільки не знають його, він для них чужий, у них є батько - [PERSON] , якого вони називають татом. З даного висновку також вбачається, що [PERSON] проживає в іншому зареєстрованому шлюбі, де має також двоє неповнолітніх дітей (а.с. 53-55, 82-83). Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (див. постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17). У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] в присутності педагога - [PERSON] підтвердила, що свого біологічного батька [PERSON] ледь пам`ятає, востаннє його бачила у віці близько 2-х років, а її молодша сестра - [PERSON] взагалі ніколи його не бачила. [PERSON] до них не приїжджає, не телефонує, їхнім життям не цікавиться, навіть ніколи не вітав їх з днем народження. Ними опікується вітчим, який їм замінив їм батька і якого вони називають своїм татом. Судом встановлено, що саме бездіяльність відповідача по справі [PERSON] , відсутність будь-яких особистих відносин протягом багатьох років між ним і дітьми, що передувало цьому позову, призвела до розриву зв`язків між ними таким чином підштовхнула результат справи проти нього. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 01 жовтня 2025 року (судова справа №754/9843/24, провадження №61-8757 св 25). Спірні правовідносини з приводу позбавлення батьківських прав, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 13 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей є підставою для позбавлення їх батьківських прав щодо дітей. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19). За змістом роз`яснень, викладених у п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01 листопада 2017 року у справі № 211/559/16-ц). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено обставини свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також ту обставину, що така поведінка відповідача ставить під реальну загрозу фізичний, психологічний, моральний, духовний тощо розвиток дітей. За таких обставин зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як свідоме ухилення відповідача від виховання своїх дітей, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Варто також зазначити, що у відповідності до вимог ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved