Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",\~в якому\~просить скасувати\~(припинити)\~обтяження у\~виді накладеної\~заборони на\~нерухоме майно з об"єкта нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виключити є Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна запис про обтяження на цей будинок, реєстраційний номер обтяження 3470931, зареєстровано 17 липня 2006 року реєстратором Снігурівська державна нотаріальна контора на підставі листа Снігурівського відділення Держбанку №\~3255 від 22 липня 1988 року, б/н. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За звернення до Снігурівської державної нотаріальної контори з метою відчуження зазначеного будинку, їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв"язку з наявністю заборони відчуження об"єкта нерухомого майна за №\~3470931, підставою обтяження є лист від 22 липня 1988 року Снігурівського відділення держбанку № 3255. Зазначає, що у 1988 році між нею та Снігурівським відділенням держбанку №\~3255 був укладений кредитний договір. Зазначає, що свої зобов"язання за кредитним договором вона виконала у повному обсязі, що підтверджується відсутністю кредитної справи у банківській установі та пред"явлення претензій після сплину значного часу щодо виконання угоди сторонами. У зв"язку з повним виконанням умов кредитного договору та тривалістю часу, що становить понад 35-ти років, на теперішній час в неї не збереглися копії кредитного договору та відповідні квитанції на підтвердження його виконання. Наявність обтяження перешкоджає їй як власнику належним чином володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, що й стало підставою звернення до суду за захистом своїх прав. В судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Позивач [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача\~Снігурівської державної\~нотаріальної контори\~Миколаївської області також згідно поданої заяви просив про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори, з приводу позовних вимог покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи АТ "Ощадбанк" надіслав до суду письмові пояснення, в яких просив розгляд справи здійснювати без участі представника АТ "Ощадбанк". Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Снігурівською державною нотаріальною конторою 28 травня 1988 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1230, позивачці на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивачки на зазначений будинок також зареєстровано Снігурівським бюро технічної інвентаризації 01 червня 1988 року за № 16-1230 (а.с. 10-11). Постановою завідувача Снігурівської державної нотаріальної контори від 04 серпня 2025 року позивачці відмовлено у прийнятті документів для посвідчення договору купівлі-продажу належного їй вище вказаного житлового будинку, у зв"язку з невідповідністю вимогам чинного законодавства (а.с. 16). Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна, на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , накладено обтяження у виді заборони відчуження об"єкта нерухомого майна (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 3470931, підстава обтяження - лист б/н від 22 липня 1988 року Снігурівського відділення держбанку № 3255, власник: [PERSON] (а.с. 17). За звернення до Національного банку Україна, листом від 24 березня 2025 року № 14-0005/22384 позивачці надано відповідь про те, що Український республіканський банк Держбанку СРСР (відокремленим підрозділом якого було Снігурівське відділення держбанку № 3255) не має правонаступників. Документи/інформація (юридичні справи про відкриття рахунків, кредитні договори) на ім"я [PERSON] в описах архівних справ колишнього Управління НБУ в Миколаївській області не зазначені та на архівне зберігання до НБУ не передавалися (а.с. 15). Згідно інформації Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" від 18 вересня 2025 року № 34/2-12/5139/2025/с, слідує що банк не має повноважень вчиняти дії щодо зняття обтяження (заборони) з нерухомого майна, оскільки банк не є суб"єктом державної реєстрації таких прав. Додатково звернуто увагу на те, що відповідно до переліку документів, що утворюються в діяльності національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27 листопада 2018 року № 130 встановлено граничний строк зберігання кредитних справ - 5 років після виконання умов договору (а.с. 19). \~ \~ \~ \~У відповідності до перевіреної інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на 13 листопада 2025 року відкритих виконавчих проваджень, в тому числі стягнення заборгованості за кредитним договором на користь будь-яких банківських установ, відносно позивачки не має. Статтею 41 Конституції України, передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. У відповідності до ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси накладають та знімають заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об"єктів незавершеного будівництва, майбутніх об"єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно, а також у випадках, встановлених законодавством, рухомого майна. Згідно з п. 5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладення заборони, повідомлення про зняття заборони. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтияження речових прав на нерухоме майно, об"єкт незавершеного будівництва, майбутній об"єкт нерухомості, що набрало законної сили. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, провадження № 61-12406св21 (ЄДРСРУ № 108296856), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21, ЄДРСРУ № 108653799). Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З досліджених судом матеріалів слідує, що на житловий будинок [ADDRESS] , належний позивачці, застосовано заборону відчуження позичальником за борговими зобов"язаннями, разом з тим доказів існування таких на теперішній час суду не надано, з часу внесення повідомлення нотаріусу про накладення обтяження пройшло більше 35-ти років. З огляду на вище встановлені обставини, на думку суду перебування належного позивачці житлового будинку під арештом, за відсутності доказів існування заборгованості за борговими зобов"язаннями та відсутності відомостей про перебування на виконанні у виконавчої служби будь-якого виконавчого документа про стягнення з позивачки на користь позичальника заборгованості за борговими зобов"язаннями, та спливу значного часу з моменту повідомлення про накладення обтяження, порушує право позивачки на користування та розпорядження належним їй майном. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зняття арешту із належного їй майна підлягають задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На прохання позивача суд не стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved