Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

19\~серпня 2025\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовною заявою\~до ДП\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» із\~вимогою про\~стягнення,\~нарахованої,\~але не\~виплаченої заробітної\~плати та\~компенсації втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків виплати\~заробітної плати (а. с. 1-6). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначено, що позивач перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Згідно довідки за № 85/05 від 18 червня 2025 року та розрахункового листа за червень 2025 року відповідачем не була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 117355 гривень, а саме: за березень 2022 року 965 гривень; за лютий 2024 року 2814 гривень; за березень 2024 року 8055 гривень; за квітень 2024 року - 7387 гривень; за травень 2024 року 8275 гривень; за червень 2024 року 7656 гривень; за липень 2024 року - 7273 гривні; за серпень 2024 року - 9307 гривень; за вересень 2024 року 7393 гривні; за жовтень 2024 року 7348 гривень; за грудень 2024 року 7108 гривень; за січень 2025 року 5489 гривень; за лютий 2025 року 6953 гривні; за березень 2025 року 6925 гривень; за квітень 2025 року - 7817 гривень; за травень 2025 року 9959 гривень; за червень 2025 року 6604 гривні. У зв`язку з тим, що відповідач довготривалий час не виплачує позивачу заборгованість по заробітній платі прохає суд стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати в розмірі 11384 гривні 81 копійка та заборгованість по заробітній платі у сумі 117355 гривень. Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 15), копія якої надіслана учасникам 22 серпня 2025 року (а. с. 16). 01 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на позовну заяву (а. с. 19-21), в якому прохає в позовній заяві відмовити. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з Довідкою № 85/06 від 29 серпня 2025 року сума невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 110751 гривня. Однак, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з рф, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2022 року та з березня 2025 року підприємство знаходиться на простої, а на протязі 2019 року по 2025 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що позивач до суду звернулася 19 серпня 2025 року, про наявність заборгованості знав з 2022 року, то відповідно строки в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Вказує, що розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплат, що є додатком до позовної заяви, проведено з порушенням законодавства. Наявність заборгованості по заробітній платі ще не є підставою для нарахування компенсації, а суми компенсації нараховуються і виплачуються громадянам у тому ж місяці, у якому здійснено виплату заборгованості за відповідні місяці. Відповідно до Положення «Про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати затвердженого Постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427 п. 5 даного Положення передбачено, що виплата працівникові суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з заробітної плати за відповідний місяць. Тому прохає суд у задоволення позовних вимог відмовити. Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив до суду не надходила. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці (а. с. 7 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивач просив, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі у розмірі 117355 гривень, на підтвердження чого надано Довідку № 85/05 від 18 червня 2025 року (а. с. 8) та розрахунковий лист червнем 2025 року (а. с. 9). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки кожних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва з , триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2025 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачкою. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачу, однак у сумі 110751 гривня, на підтвердження чого надає Довідку № 85/06 від 29 серпня 2025 року (а. с. 24), в якій зазначено, що станом на 29 серпня 2025 року [PERSON] невиплачена заробітна плата у сумі 110751 гривня, а саме: за березень 2022 року 965 гривень; за лютий 2024 року 2814 гривень; за березень 2024 року 8055 гривень; за квітень 2024 року - 7387 гривень; за травень 2024 року 8275 гривень; за червень 2024 року 7656 гривень; за липень 2024 року - 7273 гривні; за серпень 2024 року - 9307 гривень; за вересень 2024 року 7393 гривні; за жовтень 2024 року 7348 гривень; за грудень 2024 року 7108 гривень; за січень 2025 року 5489 гривень; за лютий 2025 року 6953 гривні; за березень 2025 року 6925 гривень; за квітень 2025 року - 7817 гривень; за травень 2025 року 9959 гривень. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї\~статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим, слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5,6 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак відповідач так і не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Тож, з наданої відповідачем довідки № 85/06 від 29 серпня 2025 року у відзиві на позовну заяву (а. с. 24), та наданої позивачем довідки № 85/05 від 18 червня 2025 року (а. с. 8) убачається, що [PERSON] не виплачена заробітна плата у сумі 110751 гривня , у тому числі по місяцям: за березень 2022 року 965 гривень; за лютий 2024 року 2814 гривень; за березень 2024 року 8055 гривень; за квітень 2024 року - 7387 гривень; за травень 2024 року 8275 гривень; за червень 2024 року 7656 гривень; за липень 2024 року - 7273 гривні; за серпень 2024 року - 9307 гривень; за вересень 2024 року 7393 гривні; за жовтень 2024 року 7348 гривень; за грудень 2024 року 7108 гривень; за січень 2025 року 5489 гривень; за лютий 2025 року 6953 гривні; за березень 2025 року 6925 гривень; за квітень 2025 року - 7817 гривень; за травень 2025 року 9959 гривень. Надану позивачем копію розрахункового листа за червень 2025 року суд не приймає до уваги, оскільки з нього не зрозуміло, яка саме сума з указаних підлягає перерахуванню, а також вказаний розрахунковий лист не містить найменування юридичної особи, яка здійснює нарахування заробітної плати, а відтак не підтверджує, що саме підприємство відповідача нарахувало заробітну плату позивачу за червень 2025 року (а. с. 9). Більш того,\~вказана позивачем\~у позовній\~заяві сума\~заборгованості відповідача\~перед позивачем\~за червень\~2025\~року -\~6604\~гривні,\~із наданого\~розрахункового листа\~за червень\~2025\~року,\~повинна також\~була бути\~зазначена і\~в Довідці\~№ 85/05\~від 18\~червня 2025\~року,\~яка надана\~позивачем та\~яка була\~складена відповідачем\~станом на\~18\~червня 2025\~року для\~пред`явлення до\~суду. Отже, з вищевказаних довідки позивача №85/05 від 18 червня 2025 року та довідки відповідача № 85/06 від 29 серпня 2025 року убачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 110751 гривня, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по не виплаченій заробітній платі у сумі 110751 гривня, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовної\~вимоги [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1ст.\~24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 1\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Устатті 2\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до статті 4\~Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Натомість, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 110751 гривня в рахунок погашення заборгованості з нарахованої, але не ви плаченої заробітної плати, відповідачем позивачу сплачені не були, а тому вимога про виплату компенсації втрати частини доходів є передчасною, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 134/89/16-а, від 10 лютого 2020 року у справі № 134/87/16-а, від 05 березня 2020 року у справі № 140/1547/19, від 24 січня 2023 року у справі № 200/10176/19, від 11 серпня 2023 року у справі № 380/103/22. З огляду на викладене, враховуючи те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати заявлено позивачем передчасно, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~відповідача. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Оскільки, позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а судом було відмолено у задоволені позовних вимог у цій частині, питання відшкодування судового збору за дану вимогу не вирішується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial