Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив припинити обтяження речових арешту на все нерухоме майно належне [PERSON] у межах суми звернення стягнення 7 1216 200, 31 грн., в тому числі на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вказано, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру і Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на належне [PERSON] майно 19.12.2013 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (код ЄДРПОУ 00015622) було накладено обтяження: арешт нерухомого майна на належне позивачу у межах суми звернення 71216200, 31 грн. Означене обтяження було накладено в рамках виконавчого провадження щодо виконання судового рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26.07.2011 у справі № 2-62/11 про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором, що укладений був між ПАТ «КБ «Надра», який ліквідовано та ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор», де позивач виступав поручителем, в розмірі 64 740 271, 00 грн., проте 03.11.2015 постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Разом з тим, в подальшому вказаний договір поруки було припинено в судовому порядку, ЗАТ «АТЗТ «Коростенський фарфор» ліквідовано, а вимоги кредиторів товариства, які не задоволені за недостатністю майна, визнано погашеними. Відтак, кредиторські вимоги якими було обґрунтовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26.07.2011 у справі № 2-62/11, з 04.05.2023 є погашеними. Разом з тим, 20.03.2025 між [PERSON] та Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ІН ВЕСТ ОХХІЛС ХЕЛІАНТУС» від імені, в інтересах та за рахунок якого на підставі Договору № 20/10-2023-1 про управління активами корпоративного інвестиційного фонду від 20.10.2023 року, діяло товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «СТР0НГ МЕНЕДЖМЕНТ АКТИВ» було укладено Договір № 20/03/2025/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення. За цими Актами було передано право вимоги [PERSON] до Закритого акціонерного товариства «Акціонерного товариства закритого типу «Коростенський фарфор» на загальну суму 99 061 442,53 грн. (дев`яносто дев`ять мільйонів шістдесят одна тисяча чотириста сорок дві гривні 53 коп.). Таким чином, [PERSON] викупив цей борг, станом на сьогоднішній день особа боржника і кредитора збігається в одній особі, і цей борг є погашеним у справі № 20/5007/703-Б/12 про банкрутство. Окрім цього, згідно до відомостей, що містяться на сайті Міністерства юстиції України АСВП всі виконавчі провадження щодо [PERSON] , [INFO] , в тому числі В П № 39981512 -завершєні. Тому позивач вважає, що зазначені обтяження на підставі ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» повинні бути знятими і підлягає скасуванню арешт нерухомого майна належного позивачу [PERSON] . Відповідач у відзиві не визнав позову, заперечував проти його задоволення і просив відмовити, зазначивши, що повернення виконавчого листа не свідчить про закінчення виконавчого провадження. Окрім цього, доказів того, що арешт було накладено на майно позивача саме відповідачем суду не надано, та окрім того, у вказаній справі [PERSON] фактично оскаржує постанову про арешт майна, що в сукупності свідчить про необгрунтованітсь та безпідставність позовних вимог. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 26 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 84/. 27 серпня 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному провадженні з викликом сторін /а. с. 85-86/. 11 вересня 2025 через Електронний суд представник відповідача подав до суду відзив на позов. У судовому засіданні представник позивача [PERSON]. позов підтримав і просив суд задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача Мін`юсту - Чубенко К.М. у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на доводи, вказані у відзиві на позов. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 26.07.2011 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 2-62/11 позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 65212802,29 (шістдесят п`ять мільйонів двісті дванадцять тисяч вісімсот дві) гривні 29 копійок, судовий збір у справі в розмірі розгляду справи в суді в розмірі ЗО гривень. На виконання рішення було видано виконавчий лист N8 2-62/11 від 06.09.2023. З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру і Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що на належне [PERSON] майно 19.12.2013 Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (код ЄДРПОУ 00015622) було накладено обтяження: арешт нерухомого майна на належне позивачу у межах суми звернення 71216200, 31 грн. з наступними характеристиками: Номер запису про обтяження: 3935705; Дата реєстрації: 19.12.2013; Державний реєстратор: Серга Наталія Іванівна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; Документи подані для державної реєстрації: постанова, серія та номер: 39981512, виданий 16.12.2013, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України; Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 9250096 від 19.12.2013 13Ж 14Ж00, Серга Наталія Іванівна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ; Вид: арешт нерухомого майна; Відомості про суб`єктів обтяження: Орган державної влади, Обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, код ЄДРПОУ 00015622, країна реєстрації: Україна, адреса: Україна, 01001, м. Київ, вул. Артема, 73 Особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] . Опис предмета обтяження: все нерухоме майно у межах суми звернення стягнення 71216200, 31 грн., в тому числі належна позивачеві квартира за адресою: [ADDRESS] . Листом № 83455/98902-33-25/20.1 від 12.06.2025 за підписом заступника директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Івана Нещадима позивача повідомлено, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України згідно даних Автоматизованої системи виконавчих провадження встановлено, що у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 39981512 з виконання виконавчого листа № 2-62/11 від 06.09.2013, що виданий Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 64 740 271,19 грн, судовий збір у справі в розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно- технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 30,00 грн. 03.11.2015 державним виконавцем у відповідності до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV, прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017 Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. Також в листі зазначено, що більш розширену інформацію надати не виявляється можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку з закінченням строкі його зберігання. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття Закону України «Про виконавче провадження»). Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), зазначено, що «відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 201/6486/20, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20. Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (висновок у постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 336/6130/20). Як випливає з вищевикладеного, позивач має процесуальний статус боржника у виконавчому провадженні, в межах якого державним виконавцем було вжито заходи примусового характеру у вигляді накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а відтак суд приходить до висновку, що позивач з метою зняття арешту з майна повинен звернутися до суду у порядку оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У рішенні від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19). Таким чином, судом вставновлено, що вимоги позивача що припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно не є ефективним способом захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах та як наслідок у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. V. Розподіл судових витрат. На підставі положень статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, у тому числі судовий збір, покладається на позивача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed