Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

Рух справи 02.04.2025 року через систему «Електронний суд» до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заяваАкціонерного товариства «Сенс Банк», від імені та в інтересах якого діє Котницький Іван Олексійович, до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просив суд: «Стягнути солідарно з Відповідачів, яким(якою) є: [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код - [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код - [NUMBER] - на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, п/р № [NUMBER] , заборгованість за кредитним договором № 614 від 13.11.2007 року, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду яка станом на 23.02.2022 року становить - 1 036 416,51 грн., та складається з: Документ сформований в системі «Електронний суд» 01.04.2025 12 Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 181 361,94 грн. Сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 855 054,58 грн. Судові витрати покласти на Відповідачів» 24.04.2025 року позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано в провадження судді Коваленко І.В. У відповідності до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом витребувана інформація про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів. 07.05.2025 року судом отримано відповідь з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, згідно якої що відповідач [PERSON] , [INFO] , вибув з проживання за вказаною адресою з 02.05.2023 року у зв`язку зі смертю, документ про підтвердження смерті №а/з 8242, Київський ВДРС ЦМУ МЮ (м.Київ) №123/33.12-42, 01.06.2023 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13.05.2025 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. За змістом положень ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26.05.2025 року (вх.№29492) через систему «Електронний суд» з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду представник відповідача - адвокат Фурман Р.В. подав відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. 23.06.2025 року довідкою секретаря судових засідань справа №755/6803/25 знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. у відпустці. 23.07.2025 року за клопотанням представника позивача в підготовчому засіданні оголошено перерву. 23.09.2025 року (вх.№56053) від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до поданої заяви позивач просив суд: «1.Стягнути солідарно з [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код - [NUMBER] на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», 03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, п/р № [NUMBER] , заборгованість за кредитним договором № 614 від 13.11.2007 року розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішення суду яка станом на 23.02.2022 року становить - 632 278,68 грн., та складається з: Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 130 645,48 грн. Сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 501 633,21 грн. 2.Судові витрати покласти на [PERSON] ». 23.09.2025 року у підготовчому судовому засіданні протокольною ухвалою заяву представника позивача - Стовбуна О.Й. про уточнення позовних вимог шляхом зменшення сум, які підлягають стягненню з відповідача, подану через систему «Електронний суд» 22.09.2025 (Вх.№56053), прийнято до розгляду та приєднано до матеріалів цивільної справи. 23.09.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Доводи позову В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір відступлення прав вимоги (далі - Договір), відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до Договору та чинного законодавства Покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно значеного Договору відбулося відступлення Права вимоги за договором про іпотечний кредит № 614 від 13.11.2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичною особою [PERSON] , на користь ПАТ "Альфа-Банк", правонаступник АТ «Альфа-Банк». 13.11.2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Відповідач уклали договір про іпотечний кредит № 614 (надалі за текстом - Кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 118 800,00 доларів США. На забезпечення умов виконання кредитного договору № 614 від 13.11.2007 року з [PERSON] укладено Договір поруки № 616 від 13.11.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] , як поручитель, поручився за виконання Боржником умов Кредитного договору власними коштами. Відповідно до умов Договору поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за Кредитним Договором Поручитель разом з [PERSON] солідарно відповідає перед Позивачем у повному обсязі зобов`язань, передбачених Кредитним Договором. 12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «АльфаБанк» прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року внесено зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до Договору, Відповідач зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором. Також позивач зазначав про те, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з невиконанням Боржником свого обов`язку по сплаті кредиту, у Кредитора виникло право задовольнити свої вимоги також і за рахунок Поручителя. Позивач вказував на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року, справа № 755/16802/15-ц, яким на користь АТ «Альфа-Банк» стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 614 від 13.11.2007 року, в розмірі 1 105 259,24 грн. Посилаючись на ст.625 ЦК України, правові висновки Верховного Суду та рішення суду від 20 серпня 2013 року, яким з відповідача стягнуто всю заборгованість за кредитним договором достроково, позивач вказує, що у нього, як у кредитора, виникло право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом в іншому (збільшеному) розмірі, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості або винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором вважається простроченою, оскільки такими діями кредитор змінив строк кредитування. Щодо строків позовної давності, позивач посилався на постанову Верховного Суду від 25.09.2024 року, у справі № 206/2984/23, у висновках якої зазначено наступне: «Однак з урахуванням заявленої [PERSON] позовної давності (а. с. 105-106) стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності, що не врахували суди попередніх інстанцій. Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину. Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому звернувшись до суду у березні 2025 року в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року дотримались строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ. Щодо правової позиції відповідача За змістом відзиву, відповідач вважав позовну заяву необґрунтованою з огляду на: неправомірність нарахування інфляційних втрат щодо валютного кредиту, пропуск строку позовної давності на частину вимог та недобросовісну поведінку Позивача, що призвело до штучного збільшення періоду прострочення. Дії банку, що призвели до зволікання з виконанням судового рішення та подальшого нарахування додаткових платежів (3% річних та інфляційних втрат) протягом майже 10 років, можуть бути охарактеризувала як недобросовісні з кількох причин: зловживання правом на стягнення та бездіяльність; штучне збільшення боргу та створення додаткового фінансового навантаження; ігнорування сумлінності та добросовісності у цивільних правовідносинах; спроба отримати невиправдану вигоду. Відповідач визнавала обставини виникнення правовідносин між нею та позивачем внаслідок укладення 13.11.2007 між нею та АК промислово-інвестиційним банком «Промінвестбанк» договору про іпотечний борг№ 614 від 13.11.2007, відповідно до якого банк надав їй кредит в розмірі 118 800,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 12.11.2027 року. Визнавала, що дійсно в якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором про іпотечний борг № 614 від 13.11.2007 між нею та банком також укладено іпотечний договір від 13.11.2007 зареєстрований в реєстрі за № 298. та Договір поруки з [PERSON] . Відповідно до пункту 1.2. Договору про іпотечний борг № 614 від 13.11.2007 вона, як іпотекодавець, передала в іпотеку іпотекодержателю - банку належну їй на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,40 кв.м. (надалі - Іпотечна квартира). У подальшому, відповідно до Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки відступлено з боку АК промислово-інвестиційний банк «Промінвестбанк» на користь АТ «АЛЬФА БАНК» (з 01.12.2022 перейменовано на Акціонерне товариство «Сенс Банк»). У зв`язку з неналежним виконанням договору № 614 від 13.11.2007 про іпотечний борг, 17.08.2015 банк направив їй вимогу № 71485-102-б/б про дострокове повернення кредиту. Однак через коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, вона не змогла виконати вимогу банку № 71485-102-б/б від 17.08.2015 про дострокове погашення кредиту в повному обсязі. Зважаючи на це, АТ «АЛЬФА БАНК» (АТ «Сенс Банк») у серпні 2015 року звернувся за захистом своїх прав до Дніпровського районного суду м. Києва. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 по справі 755/16802/15-ц вирішено стягнути солідарно з неї та [PERSON] (Поручитель) заборгованість за договором № 614 від 13.11.2007 в розмірі 1 105 259,24 грн. та 3 654,00 грн. судового збору. Після прийняття рішення судом, Позивач не отримував виконавчий лист та не звертався за примусовим виконанням рішення суду. Вказувала, що у період з 2015 року по 2017 рік вона добросовісно здійснювала часткові платежі в рахунок погашення боргу, а саме сплатила банку 230 324,08 грн. Попри це, 16.04.2021 позивач звернув стягнення на Іпотечну квартиру в позасудовому порядку, на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття зазначеної квартири у власність під час дії, встановленого законом мораторію на примусове відчуження предмета іпотеки та з порушенням процедури проведення державної реєстрації, передбаченої законом, у зв`язку з чим вона зверталась до суду за захистом своїх прав. Дії банку, які призвели до незаконного стягнення квартири, фактично позбавили її можливості скористатися механізмом, передбаченими Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний закон був спрямований на вирішення проблеми валютних кредитів та надання боржникам можливості реструктурувати свої зобов`язання за більш прийнятними умовами. Хоча й рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.07.2022 по справі 755/8693/21 її позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме скасовано реєстрацію права власності за Позивачем на Іпотечну квартиру, Позивач своїми діями позбавив її права на реструктуризацію боргу. Попри часткову сплату відповідачкою боргу на виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 по справі 755/16802/15-ц в період з 2015 по 2017 року в розмірі 230 324,08 грн. вона, 31.05.2024 в добровільному порядку повністю виконала рішення суду, а саме відповідно до резолютивної частини рішення, сплатила 1 105 259,24 грн. Тобто вона сплатила більше ніж визначено рішенням суду, а саме здійснила переплату на 230 324,08 грн. Після фактичного погашення боргу, 11.06.2024 відповідач направила до АТ «Сенс Банк» заяву про визнання припиненим зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами. Вказана заява отримана АТ «Сенс Банк» 17.06.2024. Однак, станом на день розгляду цієї справи, відповідач не отримала відповіді на вищевказану заяву. У відповідному реєстрі досі наявний запис про обтяження її квартири. Відповідач стверджує, що таким чином, позивач ніяк не відреагував на повне погашення боргу (включаючи переплату), не вчинив дій щодо припинення іпотеки у зв`язку із повним виконанням рішенням суду, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача, оскільки, зволікаючи понад 10 років позивач штучно збільшував період прострочення, що порушує принцип диспозитивності та баланс інтересів сторін. В результаті цього Позивач майже через 10 років просить, за період з 01.08.2015 по 23.02.2022, стягнути з неї 1 036 416,51 грн, з яких - 855 054,58 грн інфляційних втрат - 181 361,94 грн. 3% річних, що в сумі становить практично ціну Кредитного договору, яку вона вже сплатила, включаючи відсотки. Заперечуючи проти стягнення інфляційних нарахувань, відповідач вказувала, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Посилалась на постанову ВП ВС від 07.07.2020 по справі № 296/10217/15-ц, в якій було вирішено виключну правову проблему, зокрема: у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Нагадувала, що 13.11.2007 між нею та АК промислово-інвестиційним банком «Промінвестбанк» (правонаступник - Позивач) укладено договір про іпотечний борг № 614 від 13.11.2007, відповідно до якого банк надав їй кредит в розмірі 118 800,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 12.11.2027 року. Звертаючись у серпні 2015 року до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за вказаним Кредитним договором, позивач визначив розмір заборгованості за договором у національній грошовій валюті України - гривні. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 по справі 755/16802/15-ц вирішено стягнути солідарно з неї та [PERSON] (Поручитель) заборгованість за договором № 614 від 13.11.2007 в розмірі 1 105 259,24 грн. Банк, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо самостійного визначення позовних вимог та способу захисту порушеного права, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши її у валюті України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з неї, а тому не має права на стягнення курсової різниці. Посилаючись на правові висновки ВП ВС, викладені у постанові від 30.05.2018 року у справі № 750/8676/15-ц та Верховного Суду у постанові від 11.11.2019 року у справі № 608/532/17, від 10.06.2020 року у справі № 766/7004/17, відповідач звертала увагу суду на те, що позивач не оскаржував рішення у встановленому законом порядку, що свідчить про його пасивність та відсутність правових підстав для стягнення курсової різниці в розмірі 855 054,58 грн. що виникла унаслідок коливання курсу валют у період з 2015 по 2022 рік. Зазначала, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то приписи ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таким чином, на думку відповідача, позивач вже був захищений від знецінення гривні за рахунок суттєвих коливань обмінного курсу починаючи з 2007 року. Тобто, у разі девальвації гривні, сума боргу в гривневому еквіваленті автоматично зростає, компенсуючи інфляційні ризики. В протилежному випадку таке стягнення вважалося б подвійною компенсацією для кредитора, що суперечить принципам справедливості та розумності. Відтак вимога позивача про стягнення з мене 855 054,58 грн. інфляційних втрат є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення 3% річних, відповідач, посилаючись на правові висновки постанови ВП ВС від 08.11.2019 року №127/15672/16, зазначала, що позовна давність щодо такої вимоги обмежується трьома роками, що передують поданню позову. Позивач нарахував 3% річних за період з 01.08.2015 по 23.02.2022. 3% річних, які нараховуються на підставі ст. 625 ЦК України, можуть бути стягнені лише за період, що не перевищує загального строку позовної давності. Загальна позовна давність в Україні становить три роки (ст. 257 ЦК України). Строк позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», вказувала, що на час дії карантину, який тривав з 12.03.2020 по 30.06.2023, зупиняються строки позовної давності. Посилаючись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення стабільності функціонування системи правосуддя в умовах воєнного стану» з подальшими змінами, вказувала, що на час дій воєнного стану, який триває з 24.02.2022 і донині, строки позовної давності зупиняються на час дії воєнного стану. Звертала увагу суду на пасивність поведінки позивача, який не звертався до виконавчої служби протягом 3-х річного строку із заявою щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 по справі 755/16802/15-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 20.11.2015. Вказувала, що позовна давність для нарахування 3% річних сплила для більшості періоду, за який банк здійснює нарахування, оскільки позивач звернувся до суду про стягнення штрафних санкцій лише 02.04.2025. На думку відповідача, банк може претендувати на нарахування лише за останні три роки, що передують даті звернення до суду, а з урахуванням запровадженого карантину 12.03.2020, перший період слід відраховувати з 12.03.2017. Таким чином, загальна сума 3% річних з 12.03.2018 до 23.02.2022, становить 99 565,53 грн. Однак, відповідач повторно звертала увагу суду, що у період з 01.09.2015 по 01.11.2017 вона здійснювала часткові платежі на загальну суму 230 324,08 грн, які фактично зменшували суму її заборгованості перед банком, ці платежі слід вважати виконанням зобов`язання за кредитним договором і вони повинні бути зараховані в погашення основного боргу, встановленого судовим рішенням. Таким чином вона здійснила переплату в розмірі 130 758,55 грн. (99 565,53 - 230 324,08). За таких обставин Позивачу слід відмовити у стягненні з мене 99 565,53 грн. 3% річних. З огляду на зазначене, відповідач наполягала на відсутності у неї грошових зобов`язань перед Позивачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, які заявлені в межах строку позовної давності. Щодо недобросовісної поведінки позивача, то відповідач зазначала наступне. З 2014 року в Україні діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був прийнятий саме з метою захисту позичальників від втрати єдиного житла, яке було забезпечено валютними кредитами. Всупереч вказаному закону Позивач звернув стягнення на іпотечну квартиру і суд згодом визнав таке стягнення незаконним, що на думку відповідача означає порушення банком діючого на той момент закону та є прямим свідченням неправомірних дій банку. По-друге, відповідач вказувала, що дії Позивача, які призвели до незаконного стягнення квартири, фактично позбавили її можливості скористатися механізмами, передбаченими державою для врегулювання валютних кредитів, оскільки людина, яка позбавлена майна, яке є предметом іпотеки, втрачає можливість подати заяву на реструктуризацію за таким законом або її умови можуть бути суттєво гіршими. Обґрунтовуючи зловживання позивачем правом на стягнення штрафних санкцій та бездіяльність, відповідач зазначала, що судове рішення набрало законної сили 20.11.2015, однак банк, маючи це рішення, мав право звернутися до виконавчої служби для примусового стягнення боргу протягом 3-х річного строку, тобто до 20.11.2018. Бездіяльність банку протягом цього періоду, і подальше звернення до суду лише 02.04.2025 (майже через 10 років після прийняття рішення) для стягнення додаткових сум, вказує на зловживання правом. Банк, ігноруючи механізми примусового виконання, обрав шлях, який дозволяє «накопичувати» штрафні санкції. Зволікання з виконанням судового рішення може розцінюватися як відмова від активного захисту своїх прав, що в свою чергу створює умови для збільшення зобов`язань боржника. Обґрунтовуючи штучне збільшення позивачем боргу та створення додаткового фінансового навантаження, відповідач вказував на те, що основний борг, встановлений рішенням суду, вона погасила 31.05.2024. Звертаючись до суду 02.04.2025, банк вимагає стягнення 3% річних та інфляційних витрат за період, який охоплює майже 10 років (з 01.08.2015 по 23.02.2022). Проте, саме банк, зволікаючи з виконанням рішення, дозволив цьому «простроченню» тривати так довго, штучно збільшуючи суму, на яку ці нарахування здійснюються. Таким чином, замість своєчасної реалізації свого права на примусове стягнення основного боргу, що зменшило б період нарахування додаткових платежів, банк своєю пасивністю сприяв їх зростанню, перекладаючи весь фінансовий тягар на відповідача. Обґрунтовуючи ігнорування позивачем сумлінності та добросовісності у цивільних правовідносинах, відповідач стверджувала, що дії банку, який протягом тривалого часу не вживав заходів для стягнення боргу, а потім, після його погашення, звернувся до суду за додатковими нарахуваннями за минулий період, свідчать про їх невідповідність принципу добросовісності. Сам факт того, що банк вимагає нарахування за період, який значною мірою перевищує строк позовної давності (навіть з урахуванням її зупинення), вказує на бажання отримати додаткові кошти, незважаючи на власну бездіяльність та недбалість у реалізації своїх прав. Обґрунтовуючи наявність ознак спроби позивача отримати невиправдану вигоду, відповідач вказувала, що через таке недобросовісне зволікання, позивач намагається отримати прибуток за рахунок «накопичених» штрафних санкцій, які виникли внаслідок власної ж бездіяльності, що на її думку, свідчить про невиправдане збагачення. Щодо права суду на зменшення розміру штрафних санкцій, то відповідач просила суд оцінити обставини справи за своїм власним внутрішнім переконанням, провести власний розрахунок та прийняти обґрунтоване рішення. З цього приводу звертала увагу на правові позиції, викладені у постанові ВП ВС від 18.03.2020 по справі № 902/417/18, у постанові ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (№ в ЄДРСР 92270712), у постанові ВП ВС від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (№ в ЄДРСР 110367954). Прошу суд звернути особливу увагу на виняткові обставини, що склалися у її житті та роблять стягнення штрафних санкцій в результаті недобросовісної поведінки Позивача несправедливим та таким, що є надмірним тягарем: важке захворювання та постійні витрати на лікування сина [PERSON] , який страждає на тяжку хронічну ниркову недостатність, а саме Хронічну хворобу нирок V стадії, з пожиттєвою корегованою програмою гемодіалізу (3р/тижд. по 4 год.). Фактично, значна частина її доходів, а також доходи, які раніше були у розпорядженні сім`ї, спрямовуються на забезпечення життєдіяльності та підтримку стану здоров`я сина. Просила також врахувати важку хворобу та смерть чоловіка - поручителя [PERSON] внаслідок онкологічного захворювання, яке розвивалося з 2016 року. Хвороба припала у період невиконання грошового зобов`язання, вимагала для лікування значних фінансових витрат та догляду протягом тривалого часу. Його втрата не тільки стала величезною психологічною травмою для сім`ї, але й призвела до різкого погіршення матеріального стану. Чоловік був одним із основних годувальників, і тепер усі фінансові зобов`язання та турбота про сім`ю, зокрема про хворого сина, лягли виключно на плечі відповідача. Відповідач зазначала, що тяжка, невиліковна хвороба сина, тривала хвороба та смерть чоловіка, який був фінансовою опорою родини, створили для неї та її сім`ї надзвичайно скрутне матеріальне становище. Виконання грошового зобов`язання, включаючи ціну позову, яка співмірна з вже виконаним нею рішенням суду, в умовах постійної боротьби за життя дитини та відсутності значної частини доходу, є для неї об`єктивно надмірним тягарем та ставить під загрозу елементарне забезпечення життєдіяльності її сім`ї. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 13.11.2007 року між ЗАТ ,,Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» та [PERSON] укладеного договір про іпотечний борг № 614, згідно з умовами якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у розмірі 118800 доларів США, строком до 12.11.2027 року зі сплатою 10 % річних для рефінансування заборгованості за кредитом для будівництва приватного будинку. (а.с.56-59) Позичальник взяла на себе зобов`язання повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора. В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором про іпотечний борг № 614 від 13.11.2007 між ЗАТ ,,Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 13.11.2007 зареєстрований в реєстрі за № 298. (а.с.61(зв.) - 65) Відповідно до пункту 1.2. іпотечного договору [PERSON] , як іпотекодавець, передала в іпотеку банку, як іпотеко держателю, належну їй на праві власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,40 кв.м. (надалі - Іпотечна квартира). (а.с.65) З метою забезпечення виконання зобов`язань 13.11.2007 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір Поруки № 616, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] , як поручитель, поручився за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору. 17.12.2012 року між ПАТ «Альфа -Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» було укладено договір відступлення прав вимоги відповідно до якого ПАТ ,,Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» відступило право вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ ,,Акціонерний комерційний промисловий - інвестиційний банк» та фізичними особами. 17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до умов Договору відступлення прав вимоги, ПАТ «Альфп-Банк» набуло усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно Договору відступлення прав вимоги відбулося відступлення Права вимоги за договором про іпотечний кредит № 614 від 13.11.2007 року, укладеним між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] , на користь ПАТ "Альфа-Банк", правонаступником якого у подальшому стало АТ «Альфа-Банк». 17.08.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» було направлено [PERSON] та [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту за №71485-102-б/б. (а.с.47 (зв.) - 48) 09.11.2015 року по справі 755/16802/15-ц ухвалено заочне рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, яким задоволено позовні вимоги ПАТ ,,Альфа-Банк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 1105259 грн 24 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у справі в сумі 1827 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у справі в сумі 1827 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ ,,Альфа-Банк" заборгованість в сумі 1 105 259,24 грн, а також стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ ,,Альфа-Банк" судовий збір у справі в сумі 1827 грн; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ ,,Альфа-Банк" судовий збір у справі в сумі 1827 грн. (а.с.67-68) Відомості про звернення позивача до органів виконавчої служби із заявою про примусове виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року позивач не надав, та матеріали справи таких доказів не містять. Сторонами не заперечується та обставина, що у період з 2015 року по 2017 рік відповідач добросовісно здійснювала часткові платежі в рахунок погашення боргу, а саме сплатила банку 230 324,08 грн. Судом також встановлено, що 12.07.2022 року у справі №755/8693/21 за позовом [PERSON] до Акціонерне товариство «Альфа-Банк» третя особа приватний нотаріус КМНО Русанюк Золтан Золтанович про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким: Скасувано рішення приватного нотаріуса КМНО Русанюка Золтана Золтановича від 16,04.2021 р. про державну реєстрацію, індексний номер 57679457, та припинити право власності за АТ «Альфа- Банк», на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2338578980000. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.07.2022 року встановлені, серед іншого, наступні обставини: «Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме маймо та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого згідно з якою, власником квартири [ADDRESS] , є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57679457 від 16.04.2021 10:17:03, Приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ м. Київ; підстава для державної реєстрації: іпотечний договір № 615, серія та номер: 298 від 13.11.2007, Приватний нотаріус Крушельницький П.М., Київський міський нотаріальний округ м. Київ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2338578980000.» Обґрунтовуючи задоволення позову [PERSON] , суд дійшов наступних висновків: «У справі відсутні докази отримання позивачем письмової вимоги, яку банк подав державному реєстратору, як доказ повідомлення іпотекодавця, про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Також відсутні документи на підтвердження безспірності вимог кредитора. Крім того, за ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Представником банку не було надано до суду будь-якого Висновку про вартість майна, яким визначено ринкова вартість трикімнатної квартири загальною площею 93.6 метрів квадратних, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Висновок (звіт) про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком, останнім державному реєстратору не надавався, а тому суд робить висновок про недотримання банком положень частини третьої статті 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки. В матеріалах справи відсутні відомості про отримання позивачем особисто письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбудеться зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, тобто з позивачем, дані оцінки майна не включені до реєстру, як того вимагає діюче законодавство України.» Суд також вважав слушними твердження позивача щодо того, що фактично відбулося примусове відчуження права власності на предмет іпотеки без згоди власника майна у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та з цього приводу зазначив наступне: «Суд зауважує, що право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання на час дії Закону не підлягає реалізації… …реєструючи право власності за відповідачем, державним реєстратором не взято до уваги відсутність документів, передбачених Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, а відповідачем, в свою чергу, було передчасно реалізовано право на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, державна реєстрація права власності на предмет іпотеки не є такою, що проведена з дотриманням вимог чинного законодавства.» 12 серпня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк». Судом також встановлено, що 07.10.2025 року у справі №755/16893/24 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання припиненими зобов`язань за договорами та зняття заборони відчуження нерухомого майна Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким: Визнано припиненими зобов`язання за договором № 614 від 13.11.2007 року про іпотечний борг, укладений між [PERSON] та АК промислово-інвестиційним банком «Промінвестбанк», права кредитора за яким перейшли до Акціонерного товариства «Сенс Банк». Визнано припиненими зобов`язання [PERSON] як іпотекодавця за іпотечним договором від 13.11.2007 року зареєстрований в реєстрі за № 298, укладеним між [PERSON] та АК промислово-інвестиційним банком «Промінвестбанк», права іпотекодержателя за яким перейшли до Акціонерного товариства «Сенс Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крушельницьким П.М., зареєстрований в реєстрі за № 298. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07.10.2025 року встановлені наступні обставини: «…З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається наявність зареєстрованих обтяжень майна, про що внесено відповідні записи: - номер запису про іпотеку: 41529450; дата, час державної реєстрації: 13.11.2007 12:22:11; державний реєстратор: приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; документи, подані для державної реєстрації: іпотечний договір, серія та номер: 298, виданий 13.11.2007, видавник: Приватний нотаріус Крушельницький П.М.; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57679457 від 16.04.2021 10:17:03, приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; відомості про основне зобов`язання: Строк виконання основного зобов`язання: 12.11.2027, розмір основного зобов`язання: 118800,00 долари США, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: Договір про іпотечний борг, серія та номер: 614, виданий 13.11.2007, видавник: Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк; відомості про суб?єктів: Іпотекодержатель: ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "АЛЬФА-БАНК", код ЄДРПОУ: 23494714; Іпотекодавець: [PERSON] ; перенесено із запису: 3177328; - номер запису про обтяження: 41529577; дата, час державної реєстрації: 13.11.2007 12:10:11; державний реєстратор: приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; документи, подані для державної реєстрації: іпотечний договір, серія та номер: 298, виданий 13.11.2007, видавник: Приватний нотаріус Крушельницький П.М.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57679457 від 16.04.2021 10:17:03, приватний нотаріус Русанюк Золтан Золтанович, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ; вид обтяження: заборона на нерухоме майно; відомості про суб`єктів обтяження: Особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON]; відомості про реєстрацію до поновлення/ перенесення: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 6018537, 13.11.2007 12:10:11; опис предмета обтяження: загальною площею 79,40 кв.м., яка складається з двох кімнат, житловою площею 39,10 кв.м. 12 серпня 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк». Згідно з квитанцією від 31 травня 2024 року позивач [PERSON] сплатила на рахунок стягувача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» 1105259 грн 24 коп. (призначення платежу - погашення згідно рішення суду за позовом АТ «Сенс Банк», по справі №755/16802/15-ц по кредиту № 614 R01 від 13.11.2007. Відповідач [PERSON] ІПН [NUMBER] ). Згідно з квитанцією від 31 травня 2024 року позивач [PERSON] сплатила на рахунок стягувача Акціонерного товариства «Сенс-Банк» 3654 грн 00 коп. (призначення платежу - погашення судового збору за позовом АТ «Сенс Банк», по справі №755/16802/15-ц по кредиту № 614_R01 від 13.11.2007. Відповідач [PERSON] ІПН [NUMBER] )…" Обґрунтовуючи задоволення позову [PERSON] , суд дійшов наступних висновків: «З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами належне виконання в повному обсязі умов іпотечного договору від 13 листопада 2007 року та відсутності кредитної заборгованості за цим договором, а відтак наявні підстави для припинення іпотеки як забезпечення виконання кредитного зобов`язання [PERSON] перед банком, у свою чергу, відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази, які мали спростувати наведені позивачем підстави для припинення зобов`язання за іпотечним договором, суду не надав.» Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач вказує, що в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить - 1 036 416,51 грн., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 181 361,94 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 855 054,58 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача - адвокат Фурман Р.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним чином боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст. 612 ЦК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12 (провадження N 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Позивач, звертаючись до суду з позовом, обґрунтовував свої вимоги наявністю невиконаного рішення суду та умов договору, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить - 1 036 416,51 грн., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 181 361,94 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 855 054,58 грн. Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні доказизвернення позивача до органів виконавчої служби із заявою про примусове виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року по справі №755/16802/15-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 20.11.2015. Так само матеріали справи не містять доказів отримання позивачем по справі №755/16802/15-ц виконавчого листа - документу, який видається судом позивачу для примусового виконання рішення суду після набрання ним законної сили. Окрім того, матеріали справи не містять доказів наявності виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа у цивільній справі №755/16802/15-ц, який мав бути виданий Дніпровським районним судом м. Києва щодо солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 1105259 грн 24 коп., саме за договором про іпотечний борг № 614 від 13.11.2007 року, що в даному випадку розцінюється судом як пасивна поведінка позивача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2025 року у справі № 761/7294/24 (провадження № 61-4984св25) зроблено наступний правовий висновок: «У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц). З урахуванням викладеного, враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі № 761/12826/14-ц стягнута заборгованість за кредитним договором, проте у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у справі № 761/12826/14-ц про заміну сторони стягувача відмовлено, тобто рішення суду не може бути виконане за вимогою ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», відсутнє виконавче провадження з примусового виконанні виконавчого листа у справі № 761/12826/14-ц та строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з основного боржника 3 % річних, оскільки вимога банку (його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку». Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 (провадження № 61-4584св24). На час звернення до суду з цим позовом позивачем доказів перебування виконавчого листа №755/16802/15-ц, який мав бути виданий Дніпровським районним судом м. Києва на виконанні не надано, що є його процесуальним обов`язком. Поряд з цим, суд також враховує встановлені у даній справі наступні обставини - часткову сплату відповідачкою боргу на виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 по справі 755/16802/15-ц в період з 2015 по 2017 року в розмірі 230 324,08 грн, та добровільне виконання нею рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року по справі №755/16802/15-ц - повну сплату 31.05.2024 року грошових коштів на загальну суму 1 105 259,24 грн. Отже, враховуючи відсутність виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з боржника 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладає судові витрати на останнього. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed