Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви. У травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів 7790 доларів США за договором займу від 08.05.2018 року, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі. Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що 08.05.2018 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він отримав від [PERSON] позику у сумі 20920 грн. екв. 800 дол. США строком на 12 місяців. При цьому, як вказав позивач, поручителями [PERSON] по зазначеному договору позики є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За доводами позивача, рішенням Малиновського районного суду міст Одеси від 03.07.2019 року у справі №521/3417/19 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 96232 грн., станом на 11.11.2018 року, проведені виконавчі дії ВП №59961635, №73673821, 7367384 та №73673762. Як зазначає позивач, станом на 26.04.2025 року позика та відсотки за користування коштами боржником та поручителями не сплачені. За розрахунками позивача, сума заборгованості складає: Відповидно до п. 4.2. договору визначено, що у випадку, якщо позичальник не здійснив плановий платіж за користуванням позикою повністю до дати, вказанної в п. 4.1. договору, процентна оплата буде складати 2% в день 732 проценти річних від суми позики, тобто в розмірі 418. 4 грн. (екв. 14 дол. США) в день. За період з 11.11.2018 року по 08.05.2019 року відсотки за користування позикою за 145 днів складають 60668 грн. (20920х2%х145) або 2030 дол. США. (14х145). Згідно із п. 8.2. договору, після 08.05.2019 року, якщо залишається заборгованість, незалежно від причини її виникнення, по процентам, штрафним санкціям або тілу позики, по всій сумі заборгованості буде діяти ставка в розмірі 240% до повного її погашення. За період з 08.05.2019 року по 08.05.2022 року відсотки за користування позикою за роки складають 150624 грн. (20920х240% х 3 роки) або 5760 дол. США. (800 х 240%х3р.). Відповідно, як зазначено позивачем, станом на 08.05.2022 року заборгованість дорівнює: відсотки 60668 грн., відсотки 150624 грн., дорівнює загалом 211292 грн. або 7790 дол. (2030+5760) дол. США. Рух справи; вирішення судом клопотань, поданих сторонами, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 18.06.2025 року у справі №521/7729/25 було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання. 25.09.2025 року до Хаджибейського районного суду міста Одеси через підсистему «Електронний Суд» від представника відповідача 1 Фрунзи Михайла Васильовича надійшов відзив на позовну заяву (вх. №63538), у якому відповідач 1 просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пені в сумі 7 790 доларів США у повному обсязі. Відзив судом долучено до матеріалів цивільної справи. Зокрема, за доводами відзиву, відповідач-1 наголосив, що 08.05.2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 20920 грн., за умовами якого він повинен був повернути суму боргу до 08.05.2019 року. Як зазначено відповідачем 1, його поручителями за договором позики були мати - [PERSON] та сестра - [PERSON] . За доводами відповідача, він не міг своєчасно виконати зобов`язання, тому [PERSON] звернувся з позовом до Малиновського районного суду м.Одеси про стягнення боргу з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка [PERSON] відповідачу 1 не відома. Відповідач 1 вказав, що згідно рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03.07.2019 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кошти в сумі 96232.00 грн, а саме: відсотки за користування позикою в сумі 50208.00 грн., пеня в розмірі 25104.00 грн., штраф у розмірі 20920.00грн. Відповідач -1 вважає вимоги позивача, заявлені ним у позові такими, що не потребують задоволення, оскільки повторне пред`явлення вимог про стягнення пені є порушенням принципу остаточності судового рішення та після ухвалення рішення суду 03.07.2019 року первісне договірне зобов`язання припинилося, і воно замінилося зобов`язанням, визначеним рішенням суду (ст. 11, 18 ЦПК України, ст. 625 ЦК України), тобто з моменту ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості, кредитор має право лише на стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Також, як зауважив, відповідач 1, у 2025 році він повністю виконав рішення суду від 03.07.2019 року та сплатив основний борг, пеню та штраф. Одночасно із відзивом відповідач 1, 26.08.2025 року скерував до суду заяву про закриття провадження у справі (вх.№56573), у якій просить суд закрити провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення пені у зв`язку із: пропуском строку позовної давності (ст. 258, 267 ЦК України), наявністю судового рішення, що набрало законної сили, з того самого спору (п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України). Обґрунтовуючи вимоги заяви, відповідач 1 вказав, що відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (пенi) застосовується спеціальна позовна давність один рік. Водночас, як вважає відповідач 1 позивач звернувся із даним позовом 14.05.2025 року, тоді як право вимоги на стягнення пені у нього виникло одразу після ухвалення заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03.07. 2019 року, яким уже було вирішено питання про борг, пеню та штраф. Таким чином, за доводами відповідача 1, позов подано після спливу строку позовної давності, що відповідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Крім того, на думку відповідача 1, наявне судове рішення з того самого спору, а саме рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 року у справі № 521/3417/19 вже було остаточно вирішено питання про: суму основного боргу, нараховану пеню, штрафні санкції. Відзивів від інших відповідачів у справі або інших письмових пояснень, до суду не надходило, що не є перешкодою для розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами. Ухвалою Хаджибейського районного суду міста Одеси від 16.10.2025 року у справі №521/7729/25 підготовче провадження у даній справі було закрите, призначено справу до судового розгляду по суті позовних вимог. Позивач у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна його заява про підтримання позовних вимог, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, що судом розглянута та задоволена. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином та своєчасно. Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Згідно приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Щодо клопотання відповідача 1 про закриття провадження у даній справі з підстав того, що наявний між сторонами спір з того ж самого предмету вже було вирішено судом за наслідками розгляду справи №521/3417/19, суд зазначає таке. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. У даному разі, звертаючись до суду із заявою про закриття провадження у даній справі, відповідач 1 вказав, що відповідно до ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (пенi) застосовується спеціальна позовна давність один рік. Водночас, як вважає відповідач 1 позивач звернувся із даним позовом 14.05.2025 року, тоді як право вимоги на стягнення пені у нього виникло одразу після ухвалення заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 03.07. 2019 року, яким уже було вирішено питання про борг, пеню та штраф. Таким чином, за доводами відповідача 1, позов подано після спливу строку позовної давності, що відповідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Крім того, на думку відповідача 1, наявне судове рішення з того самого спору, а саме рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.07.2019 року у справі № 521/3417/19 вже було остаточно вирішено питання про: суму основного боргу, нараховану пеню, штрафні санкції. Розглянувши вказану вище заяву, суд зауважує, що по-перше, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку відсотків за користування позиченими відповідачем-1 коштів, а не пені, як вказано відповідачем 1 у відзиві на позов та заяві про закриття провадження у справі, по друге, як зазначено самим відповідачем 1 у заяві, пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а не закриття провадження у справі. Відтак, у даному разі, суд розцінює заяву про закриття провадження у справі в частині застосування пропуску строку позовної давності як процесуальну заяву відповідача 1 щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Щодо іншої частини заяви про закриття провадження у справі, яка стосується посилання відповідача-1 на той факт, що аналогічний спір між тими і самими сторонами вже було вирішено судом, суд зазначає таке. Як вже раніше зазначалося судом за текстом даного рішення, вимогами п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України законодавець унормував, що підставою для закриття провадження у справі є те, що набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Судом у даній справі встановлено, що її предметом є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача нарахованим останнім відсотків за користування позикою відповідачем 1 на підставі умов договору, нараховані позивачем за період з 11.11.2018 року по 08.05.2022 року. Водночас, предметом спору справи №521/3417/19 було стягнення боргу за договором займу, нарахованих відсотків, пені та штрафу. При цьому, відсотки за користування позикою були нараховані позивачем у період з 10.07.2018 року по 11.11.2018 року включно. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також у рішенні від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили. Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи. У постанові від 12.06.2019 року у справі № 320/9224/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що "згідно із п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами". Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі". Таким чином, враховуючи те, що у даній справі предмет позову є відмінним від предмету позову у справі №521/3417/19, яка розглянута Малиновським районним судом міста Одеси, позиція відповідача 1 щодо наявності підстав для закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є такою, що не підтверджена наявними у справі матеріалами, а тому така заява про закриття провадження у справі задоволення не потребує. Дослідивши матеріали справи, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін, оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, не потребує задоволення, з огляду на таке. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03.07.2019 року у справі №521/3417/19 позов [PERSON] задоволено; стягнуто солідарно зі [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] на користь [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] , заборгованість за договором займу від 11.11.2018 року в сумі 96232,00 грн. за договором позики від 08.05.2018 року, що складається з наступного: відсотків за користування позикою у розмірі 50208,00 грн., пені у розмірі 25104,0 грн., штраф у розмірі 20920,00 грн. Так, вказаним вище рішенням встановлено наступні обставини. 08.05.2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач [PERSON] отримав від позивача позику в сумі 20920,00 (екв. 800,0 дол. США) строком на 12 місяців. Цього ж дня позивачем з кожним з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки щодо виконання означеного договору позики. Відповідно п. 4.2. договору у разі, якщо позичальник не здійснив плановий щомісячний платіж за користування позикою повністю до дати, зазначеної в пункті 4.1. договору, процентна оплата становитиме 2% відсотка річних від суми позики в день 732,0 грн. Тобто, в розмірі 418,4 грн. (екв. 14 дол. США) в день. За період з 10.07.2018 pоку по 11.11.2018 року відсотки за користування позикою за 120 днів складають 50208,0 грн. (20920 х 2 % х 120). Відповідно до п. 8. 3 договору позикодавець має право утримувати з позичальника пеню в розмірі 1% від суми позики за кожну добу прострочення платежу. З 10.07.2018 pоку по 11.11.2018 року пеня за 120 днів складає 25104,0 грн. (20920 х 1 % х 120). Відповідно до п. 8.4. у разі прострочення платежів більш ніж на 30 днів, стягується штраф у розмірі суми позики 20920,0 грн. Відповідно станом на 11.11.2018 року заборгованість дорівнює - відсотки 50208,0 грн., пеня 25104,0 грн. та штраф 20920,0 грн., що загалом дорівнює 96232,0 грн. Окрім цього, з матеріалів позову судом встановлено, що позивачем здійснено розрахунок заборгованості за відсотками за користування відповідачем 1 позиченими коштами відповідно до умов договору позики. Так, із наявного розрахунку вбачається, що за період з 11.11.2018 року по 08.05.2022 року заборгованість відповідачів становить 211292 грн. або 7790 дол. США. Інших належних та допустимих доказів стосовно наявних між сторонами кредитних правовідносин, матеріали справи не містять. Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача нарахованої останнім суми заборгованості за відсотками за умовами договору позики. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. У даній справі судом встановлено, що спір щодо стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики вже було вирішено судом, а саме: рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 03.07.2019 року у справі №521/3417/19 позов [PERSON] задоволено; стягнуто солідарно зі [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] ; [PERSON] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] на користь [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ІН: [NUMBER] , заборгованість за договором займу від 11.11.2018 року в сумі 96232,00 грн. за договором позики від 08.05.2018 року, що складається з наступного: відсотків за користування позикою у розмірі 50208,00 грн., пені у розмірі 25104,0 грн., штраф у розмірі 20920,00 грн. При цьому, враховуючи встановлені вказаним вище рішенням суду обставини, які набрали законної сили, відсотки за користування грошовими коштами за договором позики, які були стягнуті судом нараховані за період з 10.07.2018 pоку по 11.11.2018 року. Таким чином, судом встановлено, що позивачем вимога про стягнення відсотків за користування позикою до відповідачів вже була пред`явлена в рамках справи №521/3417/19 відповідно до ст. 1050 ЦК України, а тому, у даному разі право позикодавця нараховувати передбачені договором позики проценти за кредитом вважається припиненим. При цьому, права та інтереси позивача у спірних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А саме, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, у даній \~ \~ \~ \~справі, за встановлених судом обставин, оскільки позивачем право на стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами, пенею та штрафами, нарахованих в межах строку дії договору позики вже було реалізовано останнім в рамках іншої справи, рішення по якій набрало законної сили, суд зазначає, що нарахування процентів за користування позикою на підставі умов договору, який фактично є припиненим, після закінчення строку дії такого договору, є неправомірним. При цьому, вимог про застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК, позивач суду не заявляв, а тому, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за його безпідставністю. Відтак, розглядаючи справу в межах доводів та вимог позову, поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови [PERSON] у задоволенні його позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, у даному разі судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed