Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

26.02.2025 адвокат Шеремета Т.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Святошинського районного суду м. Києві із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Дана позовна заява обґрунтовується тим, що 17.04.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб. [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві серії [NUMBER] від 26.09.2018 року. Подружнє життя сторін не склалося і рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 14.03.2017 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу дочка [PERSON] постійно проживає з матір`ю і повністю перебуває на її утриманні. Згідно з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 07.03.2024 за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . З моменту припинення спільного проживання батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дочки, добровільно коштів на утримання дитини не надає. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08.08.2024 із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі 3000 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби ВП [NUMBER] від 22.11.2024 відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки. У порушення норм СК України, батько жодним чином не забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, не готує її до самостійного життя, не цікавиться навчальним процесом, не відвідує шкільних заходів, не забезпечує шкільним приладдям, не створює умов для всебічного розвитку. Так, згідно з довідкою, наданою директором гімназії №73 Шевченківського району м. Києва з 2017 по 2024 навчальний рік відповідач [PERSON] не спілкувався з класним керівником своєї дочки [PERSON] (учениці 7-Б класу) та не брав участі в батьківських зборах. Відповідач [PERSON] не піклується про здоров`я дитини, не супроводжує дитину до лікаря для планових оглядів та під час хвороби, не забезпечує дитину необхідними ліками. Так, згідно з відповіддю на адвокатський запит від 11.11.2024 за №1807 директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Святошинського району», дитина [PERSON] , [INFO] відвідує лікарів закладу в супроводі матері або бабусі. Батько дитини [PERSON] дитину на прийом до лікаря не супроводжував, станом здоров`я не цікавився. Враховуючи вищенаведене, вихованням, доглядом та утриманням дочки займається виключно позивач [PERSON] . Батько не виявляє жодної ініціативи, не намагається зустрітися з дочкою, не цікавиться її здоров`ям, навчанням, тим чим дитина живе і про що мріє. Відповідач жодним чином не сприяє фізичному, духовному та моральному розвитку дитини. Батько не ініціює проведення часу разом з дитиною, не спілкується, [PERSON] повністю позбавлена батьківської уваги. Крім того, адвокат зауважила, що позивачка жодним чином не чинить перешкод відповідачу у спілкуванні та вихованні дочки, дочці станом на дату звернення до суду виповнилось 14 років, вона має мобільний телефон, і батько може в будь-який час зателефонувати їй, поцікавитися її життям, домовитися про зустріч, однак батько [PERSON] свідомо не бажає виконувати батьківських обов`язків щодо виховання. Так, згідно з відповіддю на адвокатський запит, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві держадміністрації повідомляє, що [PERSON] із заявами про визначення способу участі або визначення перешкод у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дочки [PERSON] до Служби не звертався. Відповідно до відповіді на адвокатський запит Святошинського УП ГУНП у м.Києві за №237474-2024 від 09.11.2024, відносно [PERSON] заяви та повідомлення відсутні. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, тобто незацікавленість батька, яким чином росте і розвивається його дитина, він жодним чином не бажає брати участі у його житті. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2025 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю. Ухвалою суду від 28.02.2025 вказаний позов залишено без руху. 11.03.2025 представником позивача усунено допущені недоліки, а відтак, 13.03.2025 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження, проведення судового розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом учасників у підготовче засідання на 30.06.2025 року. На виконання вимог ухвали відповідачу було скеровано копію ухвали про відкриття провадження у справі, яку останній не отримав у зв`язку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. У свою чергу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, за змістом наведених положень процесуального закону повернення поштового відправлення, здійсненого судом, з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Суд вважає за необхідне нагадати, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу, згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). До основних засад судочинства частиною третьої статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін. Виходячи зі змісту ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату. Таким чином, суд доходить висновку про належне сповіщення відповідача [PERSON] про розгляд даного провадження, забезпечення останньому можливості скористуватися наданим ЦПК України правом на подачу відзиву на позовну заяву, своїх пояснень та заперечень. Однак, відповідач [PERSON] своїм правом на подачу відзиву не скористався, на неодноразові виклики суду у призначений час не прибув, про причини неявки та їх поважність не проінформував, жодних заяви чи клопотань з приводу суті справи не надсилав. 28.04.2025 через систему «Електронний суд» надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, зі змісту якого вбачається, що відповідач [PERSON] у телефонному режимі повідомив представникам служби свої заперечення щодо позбавлення його батьківських прав, а тому, служба дійшла висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою суду від 30.06.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті, копію відповідної ухвали скеровано учасникам провадження. Допитаний у ході розгляду справи свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] , повідомила суду, що після укладення шлюбу доньки із відповідачем останні проживали поряд з нею, вона бачила, як росте онучка та як [PERSON] ставиться до [PERSON] . Останній ніколи не виявляв до неї особливої любові, не брав участь участі у вихованні дитини, тривалий час не міг знайти роботу та утримувати свою родину. Після розлучення упродовж першого року він декілька разів приходив до доньки, однак потім зовсім зник із життя онучки, не телефонує їй. Коли [PERSON] сама ініціювала спілкування із батьком, то останній лише звинувачував її у тому, що вона йому не телефонує та не бажає із ним спілкуватися. Така поведінка батька лише пригнічувала онучку. [PERSON] не спілкувався із вчителями доньки, не цікавився її здоров`ям, не допомагав фінансово, наразі вживає алкоголь та ніде не працює, не цікавиться психологічним станом дитини, враховуючи постійні обстріли внаслідок акати рф на територію України. Враховуючи, що позивач [PERSON] проходить військову службу, онучка наразі проживає з нею. У свою чергу, свідок [PERSON] повідомив, що є другом свідка [PERSON] (матері позивача). Він тривалий час спостерігав за родиною [PERSON] , відповідач погано ставився до своєї родини - жінки та доньки, пізно приїхав у пологовий будинок, коли народилася [PERSON] , після розлучення не часто приїжджав до доньки. Останній раз бачив відповідача десь у 2018 році. Зазначив, що йому відомо про те, що [PERSON] декілька разів телефонував [PERSON] , аби зустрітися та провести час із донькою, однак фактично станом здоров`я останньої відповідач не цікавився, на сімейних святах не був, подарунки дитині не дарував, належної уваги не приділяв. Свідок [PERSON] , яка є спільною донькою сторін, у ході розгляду справи зазначила, що наразі з батьком не спілкується, останній раз або два на рік може написати їй повідомлення. Один раз влітку він проїжджав повз її будинок та попросив, аби вона вийшла до нього. Також вказала, що їй відомо про нову родину батька. На свята останній не приходить, вітає її з днем народження вже під кінець дня о пізній годині і виключно по телефону, жодних подарунків не дарував. При підготовці до навчального року батько не надавав жодної допомоги, під час виконання домашніх завдань вона звертається за допомогою лише до матері або бабусі. Коли батько телефонує - то звинувачує її у тому, що вона не хоче з ним спілкуватися. Позивач [PERSON] позовну заяву підтримує та просить задовольнити вимоги із зазначених у ній підстав. Також додала, що відповідач є специфічною людиною, причиною розлучення стала його залежність від азартних ігор. Наразі їй важко фінансово утримувати дитину, а тому вона звернулася до суду із проханням про стягнення із відповідача аліментів. [PERSON] не проявляє ініціативу щодо спілкування з донькою, не цікавиться станом її здоров`я, успіхами у навчанні. Зауважила, що вона інколи виїздить з дитиною за кордон, а для такого виїзду потрібна згода другого із батьків, з ким окремо проживає дитина. Водночас, відповідач першого разу мав надламаний паспорт, що ускладнило процес оформлення у нотаріуса дозволу на виїзд дитини, а другий раз взагалі не мав документів (які і не збирається оформлювати, аби його дані не передали до ТЦК). Представник позивача - адвокат Шеремета Т.В. підтримує позов та зауважує, що позов поданий в інтересах дитини, яка фактично позбавлена батьківського піклування та уваги. Відповідач [PERSON] здоровий та працездатний чоловік, якому достеменно відомо про здійснення щодо нього судового провадження. Останній попередньо висловлював позицію, в якій не заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, однак до суду не прибував та своїх пояснень не надавав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Мацкевич В.М. у судовому засдіанні 14.10.2025 підтримала викладене у висновку щодо недоцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , оскільки у телефонному режимі батько заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. Також службою було взято до уваги пояснення дитини, яка зазначила, що інколи спілкується із батьком, а тому певний зв`язок між ними є. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали, оцінивши зібрані та надані у сукупності докази, доходить таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] , своєчасно та належним чином повідомлений про дату та час розгляду пред`явленого до нього позову, до суду у призначений час не прибув, про причини неявки та їх поважність суд не повідомив, у наданий судом строк не скерував до суду відзиву або своїх заперечень, при цьому, уповноважений представник позивача у судовому засіданні зазначила, що не заперечує стосовно ухвалення у даному провадженні заочного рішення. Беручи до уваги, що умови ухвалення заочного рішення, закріплені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у даному випадку дотримані, суд доходить висновку про можливість ухвалення у даній справі заочного рішення суду, яке може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Приписами ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено судом, 26.02.2025 адвокат Шеремета Т.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Святошинського районного суду м. Києві із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] Відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується долученою до позову копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві (т. 1 а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. В силу приписів ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Положеннями ст. 150 СК України закріплено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов`язані поважати дитину. При цьому, даною статтею визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У ході дослідження долучених до позову документів суд встановив, що відповідач [PERSON] не приділяє увагу своїй доньці, не цікавиться станом ї здоров`я, успішністю у школі, позашкільним життям дитини, не забезпечує фінансово її базові потреби, не проводить виховні бесіди, не цікавиться її психологічним станом. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У ході розгляду справи до суду надійшов висновок Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, а Службою встановлено, що фактично батько має певний зв`язок та спілкування із дитиною. Водночас, суд звертає увагу, що за своїм змістом висновок органу опіки та піклування носить факультативний характер, тобто його твердження можуть не братися судом до уваги, зокрема, у випадку, якщо вони суперечать встановленим у ході розгляду справи достовірним даним. Отже, такий висновок не є доказом і в розумінні ст. 76 ЦПК України, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим до врахування судом у своєму рішенні. Наведене цілком узгоджується з приписами ч. 6 ст. 19 СК України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні своєї неповнолітньої доньки, не цікавиться станом її здоров`ям, не проявляє інтересу щодо неї, не бере участі у житті дитини, не проводить з нею профілактичні та виховні бесіди, не цікавиться психологічним станом, не забезпечує фінансово, не проводить з нею вільний час. При цьому, суд сприймає твердження позивача [PERSON] про те, що відсутність у відповідача документів, необхідних для нотаріального оформлення дозволу на виїзд дитини закордон, значно ускладнює виїзд дитини на відпочинок з тим із батьків, з ким проживає дитина. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також враховуючи, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні свого неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що позовні вимоги стосовно позбавлення останнього батьківських прав є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в ході судового розгляду підтверджено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, покладених на нього ст. 150 СК України, відносно неповнолітньої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Разом з тим, позивачем до позовної заяви долучено копію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.08.2024 (справа №759/4966/24), яким частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та вирішено стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 11.03.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи, що питання стягнення аліментів вже було предметом судового розгляду та такі позовні вимоги вже задоволені, суд доходить висновку про відсутність потреби у розгляді даного питання відповідно до положень СК України.

Outcome: approved