Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

У січні 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернувся до суду із позовом до [PERSON] по якому просив стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за за Договором позики № 2357577 від 13.09.2021 року в розмірі 32 800,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено Договір позики № 2357577, за яким ТОВ «Лінеура Україна» надало позичальнику грошові кошти в сумі 10 000,00 грн., строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом. 15.07.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №2-15072022. Відповідно до умов даного договору клієнт як первісний кредитор відступив право вимоги фактору як новому кредитору, зокрема за договором про надання коштів на умовах позики від 13.09.2021 року № 2357577. Відповідно до Витягу з реєстру боржників №1 до цього договору заборгованість відповідача становить у розмірі 32 800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22 800,00 грн - заборгованість за відсотками. Відтак, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав у відповідності до ст. 514 ЦК України. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач до суду не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила застосувати строки позовної давності. Подала відзив, в якому звернула у вагу суду на те, що розрахунок заборгованості позивач провів невірно, ввівши в оману суд; сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документо фінансової установи, а тому належним доказом не може бути; вказала на те, що позивачем не доведено право вимоги до відповідача за Договором факторингу; просила відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, із наступних підстав. Судом встановлено, що 13.09.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] , укладено договір № 2357577 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 6-12). Згідно із пунктами 1.1 - 1.3 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 10 00,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначеним цим договором. Строк кредиту 30 днів. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно з п.1.4.1. договору, стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 1,90 % в день і застосовується: у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта відповідно до п.4.1. договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.2. договору. Пунктом 1.5 договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною ставкою становить 24079,41 % річних, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою становить 15 700,00 грн. (п.1.6.1). Договір підписано електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора, а також додаток № 1 до договору, який містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту (а.с.12 та зворотна сторона). Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до абзацу другого ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов договору кредитного договору щодо надання кредитних коштів, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. 15.07.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу №2-15072022. Відповідно до умов даного договору клієнт як первісний кредитор відступив право вимоги фактору як новому кредитору, зокрема за договором про надання коштів на умовах позики від 13.09.2021 року № 2357577. Відповідно до Витягу з реєстру боржників №1 до цього договору заборгованість відповідача становить у розмірі 32 800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22 800,00 грн - заборгованість за відсотками. Відтак, до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні у обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав у відповідності до ст. 514 ЦК України. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як встановлено судом та не заперечувалося відповідачем згідно поданого відзиву, ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором виконало належним чином, та надало кредит у розмірі 10 000,00 грн шляхом зарахування на платіжну картку відповідача [NUMBER] . Згідно розрахунку заборгованості станом на 11.01.2022 така становить у розмірі 32\~800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22 800,00 грн - заборгованість за відсотками за період з 13.09.2021 по 11.01.2022(а.с.17-19). Відповідач, факту отримання кредитних коштів у відзиві не заперечує, разом з тим зазначає, що оскільки строк кредиту становить 30 днів, відсутні підстави для стягнення з неї процентів у сумі 22\~800,00 грн. Суд відхиляє зазначені доводи відповідача, у зв`язку із наступним. Згідно з п.1.4.1. договору, стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 1,90 % в день і застосовується: у межах строку кредиту, вказаного у п.1.3 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта відповідно до п.4.1. договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.2. договору. Відповідно пункту 4.2. кредитного договору стосується порядку автопролонгації строку кредиту. Згідно з п.4.2.1. договору, сторони домовилися, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до п.4.1.1-4.1.6 договору, за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Відповідно до п. 4.2.2 договору клієнт, підписуючи цей договір, дає згоду на його автопролонгацію, - продовження дії, договору та строку користування кредитом з закінчення строку кредиту або продовженого строку кредиту (п.1.3, п. 4.1.5. договору) ще на 15 календарних днів. Відповідно до п.4.2.5 кредитного договору загальна кількість автопролонгацій за цим договором обмежується загальною кількістю днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (включаючи період, визначений в п. 1.3. договору). Тобто, якщо у разі наступної (чергової) автопролонгації загальна кількість днів користування кредитом буде більшою за 120, така автопролонгація не застосовується, а строк повернення кредиту та сплати нарахованих процентів є таким, що настав. Таким чином, станом на дату закінчення строку кредиту передбаченого п.1.3. договору (12.10.2021), у відповідача була наявна заборгованість за кредитом, відтак у відповідності до п.4.2.2. договору, відбулася автопролонгація строку кредиту. Загальна кількість автопролонгації за цим договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів (п. 4.2.5.). Період з 13.09.2021 по 11.01.2022 становить 120 календарних днів, таким чином нарахування відсотків відбувалося у межах строку визначного п.4.2.5. договору. Таким чином, оскільки відповідач грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором та взятих на себе зобов`язань не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 32\~800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22 800,00 грн - заборгованість за відсотками. Згідно із ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи наведене, оскільки відповідач порушив умови кредитного договору, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 2357577 від 13.09.2021 року у розмірі 32\~800,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 22 800,00 грн - заборгованість за відсотками. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності необхідно вказати наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповіднодо п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3ст. 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та був чинним на час звернення позивача до суду з цим позовом, тобто станом на 13.09.2021 року. 24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, діє якого продовжувалась та триває на даний час. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Дослідивши матеріали справи, зважаючи на те, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з вказаними вимогами, суд приходить до ґрунтовного висновку про задоволення позовних вимог в повному об`ємі. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 2 684,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сумі 2 684,00 грн.

Outcome: approved