Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] та просить виселити відповідача з будинку [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення, зняти зареєстрованому місця проживання. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року. Від даного шлюбу у них є двоє синів, [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. Вона є співвласником будинку по [ADDRESS] . Інша частина будинку зареєстрована за її батьком, який помер [INFO] . Вона, діти та колишній чоловік зареєстровані та проживають за даною адресою. Будинок складається із двох житлових кімнат. Протягом тривалого часу вона та діти страждають від антисоціальної поведінки відповідача, який систематично зловживає алкогольними напоями, не працює, будь-якої участі в утримання житла не приймає. Відповідач систематично вчиняє домашнє насильство, за що притягувався до адміністративної відповідальності. Вважає, що така поведінка відповідача робить неможливим їх подальше спільне проживання, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2025 року витребувано в КНП «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань» відомості щодо перебування [PERSON] на обліку в лікаря - нарколога, його діагнози та періоди лікування. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 червня 2025 року, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її адвокат позов підтримала з підстав викладених в ньому. Пояснила, що її колишній чоловік зловживає алкогольними напоями, у зв`язку із чим, часто вчиняє сварки та конфлікти Також, він не слідкує за собою, не працює, не платить комунальні послуги. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку, зокрема шляхом направлення рекомендованого повідомлення за зареєстрованим місцем проживання останнього та розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Судова влада України. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав. На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2007 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2025 року у справі №607/25008/24. Від даного шлюбу у сторін є двоє синів, [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2013 року народження, що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 03.06.2022 рок та серії [NUMBER] від 02.12.2013 року. Позивач є співвласником будинку по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Реєстру нерухомості від 05.03.2025 року № 5005051372881. З витягу з реєстру нерухомості встановлено, що інша частина даного будинку зареєстрована за батьком позивача [PERSON] , який помер. Згідно Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 07.10.2025 року № 82807166, спадкова справі після смерті [PERSON] не заводилась. Згідно довідки про зареєстрованих осіб у будинку №07-02/383 від 21.02.2025 рок, виданої Центром надання адміністративних послуг слідує, що у даному будинку зареєстровані: [PERSON] (брат позивача), члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позивач, відповідач та їх діти. Відповідно до листа-відповіді КНП «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань « ТМР від 06.06.2025 року за № 2036/1 встановлено, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у періоди: з 22.12.2023 року по 29,.12.2023 року, з 18.03.2024 року по 01.-04.1023 року, з 09.06.2024 по 20.06.2024 року та з 07.08.2024 року по 15.08.2024 року, діагноз розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алко7голю. Постановою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року у справі №607/10201/24, [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснив, що є поліцейським Білецької громади, де проживають сторони. Неодноразово здійснював виїзд за місцем проживання сторін спору щодо вчинення відповідачем домашнього насильства відносно дружини та економічного щодо молодшого сина. Підтвердив, що останні два роки відповідач систематично вживає алкогольні напої. Ним неодноразово проводились бесіди з відповідачем щодо зміни його поведінки, однак останній не бажає змінюватись. Свідок [PERSON] , який є сином сторін спору, пояснив, що проживає разом з матір`ю, батьком та молодшим братом по [ADDRESS] . Батько систематично вживає алкогольні напої, веде антисоціальний спосіб життя, що робить неможливим їх спільне проживання, негативно впливає на здоров`я та психічний стан матері. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, зважаючи на таке. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК України\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України\~визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини четвертої та п`ятої\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно із\~статтею 116 ЖК України\~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до\~вимог статті 310 ЦК України\~фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з вимогами частинами першою та другою\~статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною четвертою\~статті 311 ЦК України\~передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Право власності позивача на спірне житло обтяжене тривалим проживанням відповідача у цьому житлі. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 639/1502/18. У відповідності до вимог статтей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу вимог частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами частини другої\~статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] вказувала, що є співвласником будинку, де проживає та зареєстрований також відповідач. Разом з тим, відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, вчиняє домашнє насильство, а тому спільне проживання з ним в одному житлі є неможливим та порушує права позивачки, як власника.Крім того, відповідач не оплачує комунальні послуги. Судом встановлено, що відповідач вселився до спірного будинку на законних підставах, за згодою позивачки, є її колишнім чоловіком, постійно проживає у будинку, зберігає право користування ним як колишній член сім`ї власника. Позивачем не доведено наявності у відповідача іншого житла, а також незаконності його проживання у спірному будинку. Також, встановлено, що між сторонами існує тривалий і стійкий конфлікт через вживання відповідачем алкоголю, відповідач притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 КУпАП у зв`язку з вчиненням домашнього насильства. Разом з тим, при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 25 квітня 2018 року у справі №295/16994/15-ц (провадження № 61-11571св18) та постанові від 12 серпня 2021 року у справі № 599/1225/20). Суд вважає,\~що з\~долученої до\~матеріалів справи\~постанови про\~притягнення відповідача\~до адміністративної\~відповідальності,\~не вбачається,\~що допущені\~відповідачем порушення\~правил співжиття,\~стосуються саме\~житлових відносин,\~та що\~ці порушення\~мали відношення\~до користування\~спірним жилим\~приміщенням. Крім того, вказані постанови не доводять неможливість проживання сторін у спірному будинку. Тому, на думку суду, позивач не довела необхідність і пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи як виселення відповідача, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі та який з 2007 року по 2025 рік, то проживала до цього часу, зважаючи на те, що іншого житла відповідач не має. Суд не приймає до уваги пояснення свідків, оскільки вони не спростовують вище встановлених судом обставин справи та пропорційність такого крайнього заходу втручання у права особи як виселення відповідача із житла, в якому він тривалий час проживає та іншого житла не має. Отже, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed