Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Представниця позивача Шабатин Н. А. через систему «Електронний суд» звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 28.02.2024 року № 28.02.2024-100001216 в розмірі 28\~419,72 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.02.2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферта) № 28.02.2024-100001216. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 12\~000,00 грн. строком на 140 днів із встановленою датою повернення 16.07.2024 року, шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору. Внаслідок укладення зазначеного правочину правовідносини між кредитодавцем та позичальником, у тому числі розмір процентів та період їх нарахування, визначаються умовами останнього кредитного договору. 28.02.2024 року позивачем надано відповідачці кредит у розмірі 12\~000,00 грн, чим ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 16.07.2024 року, у останньої утворилась заборгованість у розмірі 28\~419,72 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11\~990,44 грн. по процентам у розмірі 13429,28 грн. та неустойці у розмірі 3\~000,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий Центр». З врахуванням вищенаведеного просить позов задовольнити. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.05.2025 року вказану позовну заяву передано за підсудністю для розгляду до Залізничного районного суду м. Львова. У зв`язку з наведеним вище, справу було передано для автоматизованого розподілу. У відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України, автоматизованою системою документообігу суду 17.06.2025 року матеріали справи передані на розгляд судді Постигач О. Б. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 18.06.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачці встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка [PERSON] про відкриття провадження у справі повідомлялась належним чином, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, скерованими за її зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, надсилання листа рекомендованою поштою на фактичну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним чином здійсненим, оскільки подальше отримання кореспонденції адресатом не залежить від волі та контролю відправника, зокрема й суду. Указана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 25.04.2018 у справі №\~800/547/17 постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №\~10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б. Відповідачка у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Будь-яких заяв, клопотань від відповідачки теж не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо предмета спору. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи,\~що 28.02.2024\~року між\~ТОВ «Споживчий\~Центр» та\~ [PERSON] \~укладено кредитний\~договір (оферта) № 28.02.2024-100001216 (далі Договір), шляхом підписання відповідачкою заявки, що є невід`ємною частиною договору, електронним підписом одноразовим ідентифікатором «Е614», який було відправлено на фінансовий номер 0961353173, указаний відповідачкою /а.с.20-25/. У заявці, Пропозиції та Акцепті сторони узгодили наступні умови: - реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів 5457-08хх-хххх-8914; - фінансовий номер телефону відповідачки [NUMBER] , на який відправлено СМС для укладення Договору; - дату надання (видачі) кредиту 28.02.2024 року (п. 1 Заявки та Акцепту); - суму кредиту 12 000,00 грн. (п. 2 Заявки та Акцепту); - строк кредитування 140 днів, з дати його надання (п. 3 Заявки та Акцепту); - дату повернення 16.07.2024 року (п. 4 Заявки та Акцепту); - процентну ставку фіксовану незмінну процентну ставку у розмірі 1% на день за користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит та денну процентну ставку у розмірі 0,82% (п. 7-8 Заявки та Акцепту); - Графік платежів з визначенням кількості платежів та суми по кредиту\~(п. 10 Заявки та Акцепту). Крім цього, відповідачкою [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором «А614» також підписано Паспорт споживчого кредиту /а.с.25-28/. Відповідачка отримала кредит у сумі 12\~000,00 грн. на свою платіжну карту 5457-08хх-хххх-8914, що підтверджується квитанцією, сформованою 28.02.2024 року через систему платежів LiqPay, №\~ID платежу 2431156098, на банківську картку [NUMBER] здійснено перерахунок у сумі 12\~000,00 грн. з призначенням платежу «Видача за договором № 28.02.2024-100001216» /а.с.29/. Відповідно до довідки-розрахунку, наданої позивачем, заборгованість відповідачки за кредитним договором від 28.02.2024 року № 28.02.2024-100001216 станом на 16.07.2024 року становить 28\~419,72 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11\~990,44 грн., за процентами у розмірі 13\~429,28 грн. та неустойкою у розмірі 3\~000,00 грн. /а.с.34/. Також відповідно до п. 9 Заявки та Акцепту встановлено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 15% від суми кредиту, що складає 1 800,00 грн. Водночас зазначена вимога відсутня у поданому розрахунку та не була заявлена позивачем. За змістом ст.\~626,\~628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог\~ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. При цьому, в ч. 1\~ст. 207 ЦК України\~визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання,- в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону № 675-VIII). У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи положення\~вищевказаного законодавства,\~вбачається,\~укладання кредитного\~договору в\~електронному вигляді\~через інформаційно-комунікаційну\~систему позивача\~можливе за\~допомогою електронного\~цифрового підпису\~відповідача лише\~за умови\~використання засобу\~електронного цифрового\~підпису усіма\~сторонами цього\~правочину.В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно досліджених матеріалів справи, відповідачка [PERSON] пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Споживчий центр», отримавши відповідний цифровий пароль на номер свого мобільного телефону, що свідчить, про те що вона ознайомилась з Правилами (примірним договором) та іншою наданою інформацією. Для оформлення кредиту та коштів відповідачка обрала бажану суму кредиту та строк кредитування; ознайомилась з текстом договорів, що пропонувалися для укладання. Правилами, інформацією, зазначеною в ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансовий послуг» та іншою необхідною інформацією, шляхом перенаправления (відсилання) до них/неї, що повністю відповідає ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що відповідачка поставив відповідну відмітку в електронній системі Товариства, після чого створила заявку на отримання коштів згідно обраних нею умов. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачкою та позивачем не було б укладено. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19, від 20.06.2022 року у справі № 757/40396/20, від 04.12.2023 року у справі № 212/10457/21. Отже, судом встановлено, що відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від позивача грошових коштів не повернула, тому позов у частині стягнення з відповідачки на користь позивача тіла кредиту у розмірі 11 990,44 грн. підлягає задоволенню. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків у розмірі 13\~429,28 грн. з огляду на таке. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порядок та підстави нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, зокрема кредитними коштами банку, передбачені ст. ст. 1048 та 1056-1 ЦК України. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України\~кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз.2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зазначається, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за процентами, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на довідку-розрахунок та на графік платежів, який є частиною договору. Суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, зокрема з підписаного відповідачкою Договору від 28.02.2024 року № 28.02.2024-100001216, між сторонами у належній формі було погоджено суму кредиту та розмір процентної ставки за користування кредитом. Суду не надано належного розрахунку заявлених позовних вимог із зазначенням бази нарахування (вихідної суми заборгованості) у поєднанні із застосованою процентною ставкою, строком нарахування, коштами, які були сплачені позичальником, дату їх сплати та розміру, що надасть суду можливість підтвердити або спростувати факт наявної заборгованості, правильності зарахування сплачених платежів у рахунок погашення тіла кредиту та/або процентів, визначення підставності та розміру застосування процентної ставки, нарахування заборгованості за іншими платежами тощо. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд вважає, що подані позивачем довідка-розрахунок заборгованості не є належним доказам на підтвердження позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки він не містить інформацію, зокрема, про: дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; суми вхідного залишку за рахунком; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суми оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Фактично розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи. Відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу за процентами у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість за процентами у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. Крім того, у матеріалах справи відсутня виписка по кредитному рахунку, що є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості за відсотками, а із змісту довідки-розрахунку неможливо встановити підстави визначення зазначених у ній сум. Зокрема, у довідці зазначено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11 990,44 грн, тоді як погоджена сторонами сума кредиту становила 12 000,00 грн. Таким чином, довідка не містить пояснень або розрахунків, які б підтверджували зменшення основної суми боргу та дозволяли перевірити правильність зазначених у ній даних. У постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16 Верховний Суд виснував, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей\~76,\~95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості. За змістом ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого\~ст. 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Львівського апеляційного суду від 20.01.2025 року у справі № 455/245/24, Верховного Суду від 18.03.2019 року в справі № 61-28582ск18. З урахуванням викладеного, суд позбавлений можливості перевірити наданий позивачем розрахунок в позові та підвередити/спростувати наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором. Надана позивачем виписка по рахунку не є безумовним доказом підтвердження достовірності розміру заборгованості, оскільки в ній не міститься інформація про розмір відсоткової ставки, алгоритму нарахування відсотків, не надані також докази строку дії договору. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Оскільки позивачем не надано суду розрахунок заборгованості за нарахованими відсотками, що позбавило суд можливості перевірити законність їх нарахування у заявленому розмірі, а у межах наявних у матеріалах справи доказів не є можливим встановити відповідність нарахованих відсотків за користування кредитом у сумі 13\~429,28 грн., їх реальному використанню та погашенню, відтак суд дійшов висновку, що в цій частині позову слід відмовити. Щодо стягнення з відповідачки заборгованості за неустойкою у розмірі 3\~000,00 грн. слід зазначити наступне. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або\~законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). За\~ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2\~ст. 551 ЦК України). Відповідно до п. 14 Заявки позичальника до кредитного договору та Акцепту сторони погодили, що неустойка складає 120,00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Споживчий Центр» просило стягнути із відповідачки за кредитним договором, зокрема заборгованість за неустойкою в розмірі 3 000,00 грн. Відповідно до п. 18\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в редакції Закону України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022) «Про внесення змін до\~Податкового кодексу України\~та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем),\~позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»\~у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої\~статті 106 Конституції України,\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжено та є діючим і на час вирішення справи. Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18\~Прикінцеві та перехідні положення ЦК України\~(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18\~Прикінцеві та перехідні положення ЦК України\~(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою\~статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічні висновки Верховним Судом підтримувалися неодноразово у інших постановах (наприклад у постановах від 31.01.2024 у справі №183/7850/22, від 28.11.2024 у справі № 756/8788/22, від 07.04.2025 у справі № 751/2085/24, тощо). Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що стягнення неустойки не відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. При зверненні до суду позивачем сплачено 2\~422,40 грн. судового збору /а.с.9/. Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 11\~990,44 грн., а тому судовий збір у пропорційному розмірі 1\~027,10 грн. потрібно покласти на відповідачку. На підставі викладеного,

Outcome: partial