Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

У липні 2020 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно поданого позову в новій редакції [PERSON] просить суд: - виділити їй у власність квартиру частково мебльовану (одна шафа з антресолями; стінка меблева; газова плита; пральна машина; кухонні шафки та настінні полиці), розташовану за адресою: [ADDRESS] вартістю 519 800,00 грн.; - виділити у власність відповідачу [PERSON] автомобіль RENAULT LOGAN, універсал, 2010 року випуску, вартістю 270 000,00 грн.; спальне ліжко, вартістю 600 грн.; дитяче ліжко з тумбочками, вартістю 800 грн.; комп`ютерний стіл, вартістю 700 грн.; кондиціонер, вартістю 1000 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на її користь понесені витрати в сумі 5198,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі з 22.10.2010 по 12.09.2019, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві за актовим записом №1551. 12.09.2019 шлюб розірваний. У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі-продажу частково мебльована квартира за адресою: [ADDRESS] . У квартирі було: одна шафа з антресолями; стінка меблева; газова плита; пральна машина; кухонні шафки та настінні полиці. Вартість квартири з перерахованими речами нею оцінюється на даний час в сумі 519 800,00 грн. Крім того, було придбано: спальне ліжко, вартістю 600 грн.; дитяче ліжко з тумбочками, вартістю 800 грн.; комп`ютерний стіл, вартістю 700 грн.; кондиціонер, вартістю 1000 грн. та автомобіль, вартістю 270 000,00 грн. Зазначає, що на придбання автомобіля взяла кредит, що підтверджується довідкою ПАТ «Фідобанк», а також договором застави транспортного засобу №014/010403/5/1. Квартира була придбана, як за кошти батьків відповідача, так і за кошти її батьків, а сааме: батьки дали гроші, в сумі 3000 дол. США та їх спільні заощадження. Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки, майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу за кошти, які в більшості вкладала вона, належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вишезазначене майно, враховуючи те, що на її утриманні залишається малолітній син, шляхом визначення за нею квартири, розташованої по адресу: [ADDRESS] . Решту майна не проти передати відповідачу. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м.Києва від 13.07.2020 позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 04.09.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення виклику сторін. 07.09.2020 до суду надійшла позовна заява [PERSON] в новій редакції. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 20.02.2024 цивільну справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити. У судове засідання 16 квітня 2024 року відповідач не з`явився, повноважних представників в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено. У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України). З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, не зважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише чоловіка, це ще не значить, що він є одноосібним власником майна. За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована один із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22.10.2010 по 12.09.2019, що підтверджується свідоцтвом, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1551 та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2019, яким шлюб розірвано. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що на придбання автомобіля взяла кредит, що підтверджується довідкою ПАТ «Фідобанк», а також договором застави транспортного засобу №014/010403/5/1. Квартира була придбана, як за кошти батьків відповідача, так і за кошти її батьків, а саме батьки дали гроші, в сумі 3000 дол. США та їх спільні заощадження. Після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки, майно було придбане нею та ввідповідачем в період шлюбу за кошти, які в більшості вкладала вона, належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно, враховуючи те, що на її утриманні залишається малолітній син, шляхом визначення за нею квартири, розташованої по адресу: [ADDRESS] . Решту майна не проти передати відповідачу. За загальним правилом, визначеним ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, закон презюмує рівність таких часток. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного розвитку). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт N 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Звертаючись до суду з позовом, відповідачка як доказ існування спірного майна надає суду: попередній договір купівлі - продажу квартири від 17.06.2016, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; довідку ПУАТ «Фідобанк» №19-3-14/4377-ЦРД, №19-3-14/4378-ЦРД від 14.08.2014 згідно яких нею сплачені усі платежі за кредитом у повному обсязі та останній немає заперечень на зняття заборони по переоформленню свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки RENAULT LOGAN, 2010 року випуску, шасі (кузов) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип «ТЗ» - легковий універсал-В, зареєстрований відділенням РЕР при УДАІ м. Києва, 30.04.2011, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] ; договір застави №014/010403/5/1 від 11.05.2011; довідку ПУАТ «Фідобанк» №1-3-1-2/10 від 29.01.2019. Суд, виходячи з вимог діючого законодавства, позбавлений права з власної ініціативи збирати докази. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно статті 78 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких доказів на підтвердження існування іншого майна, окрім квартири та автомобіля, позивачкою суду не надано. Як вбачається, позивачка зазначає, що спірна квартира була придбана як на їх, сторін, заощадження так і на кошти, що дали їх батьки, однак будь-яких доказів суду на підтвердження надання коштів подружжю не надає. Матеріали справи не містять також доказів оцінки майна-спірної квартири та автомобіля, як і не містить договору купівлі - продажу квартири. Відповідач не надавши суду відзив, не спростував наявність майна-квартири та автомобіля у власності подружжя, а тому суд приходить до висновку про поділ квартири [ADDRESS] та автомобіля RENAULT LOGAN, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова № [NUMBER] . З врахуванням вищевикладеного у суду відсутні підстави для відступу від рівності часток. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Позивачка просить виділити їй у власність квартиру частково мебльовану (одна шафа з антресолями; стінка меблева; газова плита; пральна машина; кухонні шафки та настінні полиці), розташовану за адресою: [ADDRESS] вартістю 519 800,00 грн., а відповідачу виділити у власність автомобіль RENAULT LOGAN, універсал, 2010 року випуску, вартістю 270 000,00 грн.; спальне ліжко, вартістю 600 грн.; дитяче ліжко з тумбочками, вартістю 800 грн.; комп`ютерний стіл, вартістю 700 грн.; кондиціонер, вартістю 1000 грн. Виходячи з того, що відсутні підстави від відступу від рівності часток, позивачкою не надано доказів вартості майна, яке б дало суду можливість здійснити поділ майна в іншому порядку ніж поділ на ідеальні частки, тому наявні підстави для визнання за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку вказаного майна без його реального поділу, залишивши автомобіль та квартиру у спільній частковій власності подружжя. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2599,00 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви.

Outcome: partial