Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів на утримання дитини. Третя особа: Чернігівський міський центр соціальних служб. В обґрунтування позову Позивач зазначив, що у комунальному некомерційному підприємстві «Пологовий будинок» Чернігівської міської ради [INFO] народився [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження, матір`ю [PERSON] була записана [PERSON] , яка відмовилася забрати дитину з комунального некомерційного підприємства «Пологовий будинок» Чернігівської міської ради, про що був складений акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від [INFO]. Відомості про батька дитини записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 30 вересня 2024 року № 642, [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та дитину було влаштовано до сім`ї патронатного вихователя. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 30 жовтня 2024 року № 725 [PERSON] з 11 листопада 2024 року, влаштовано на виховання та спільне проживання, як дитину, позбавлену батьківського піклування, до прийомної сім`ї [PERSON] , де дитина виховується по теперішній час. Прийомні батьки дитини 07 квітня 2025 року звернулись до управління з заявою, в якій вказують, що за час проживання [PERSON] у них, мати станом здоров`я сина не цікавилась, його не відвідувала, не телефонувала, матеріальної допомоги не надавала, зі святами не вітала. Просять порушити питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Відповідно до листа служби у справах дітей Козелецької селищної ради Чернігівського району, Чернігівської області від 20 березня 2025 року, громадянка [PERSON] , за адресою, яку вона зазначила як місце свого проживання, під час перебування у пологовому будинку [INFO] не проживає. Фактичне місце проживання Відповідача не відомо. З народження дитини та по теперішній час, мати [PERSON] жодного разу з [PERSON] не бачилась, не цікавилась його життям, здоров`ям, місцем перебування дитини. З питання повернення їй дитини не зверталась. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про свідоме ухилення матері від виконання батьківських обов`язків Ухвалою суду від 20.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, запропоновано сторонам надати заяви по суті справи. Ухвалою суду від 09.10.2025 підготовче засідання у справі закрито та її розгляд призначено на 12.11.2025. Представники позивача та третьої особи подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, будучим належним чином повідомленою про розгляд справи рекомендованим листом, про поважні причини неявки суд не інформувала. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20, від 23.01.2023 у справі 496/4633/18, від 22.03.2023 у справі № 905/1397/21, від 30.08.2023 у справі № 910/10477/22. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.08.2024, [PERSON] народився [INFO] (а.с. 11). Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] . Заявою від 20.08.2024 мати [PERSON] відмовилася забирати дитину з пологового будинку у зв`язку з тим, що не має умов для проживання (а.с.12). Того ж дня було складено відповідний акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичи або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я (а.с.13-14). 25 вересня 2024 року наказом управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради № 259 малолітнього [PERSON] поставлено на первинний облік (а.с. 16). 30 вересня 2024 року Виконавчий комітет Чернігівської міської ради малолітньому [PERSON] , [INFO] надав статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.17). Прийомні батьки дитини 07 квітня 2025 року звернулись до управління з заявою, в якій просять порушити питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] (а.с.19). Згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова у справі № 750/7951/25 від 13 червня 2025 року [PERSON] раніше вже позбавлялась батьківських прав по відношенню до дочки, [PERSON] , [INFO] оскільки у 2015 році також відмовилася забрати дитину з пологового будинку, після народження (а.с. 22-23). 29 травня 2025 року Позивачем складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з висновком Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав Відповідача (а.с. 6). Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міськради від 29.05.2025 № 279, з урахуванням висновку комісії з захисту прав дитини, затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав Відповідача (а.с. 5). За змістом пункту 1 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 27 цієї Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідач своїх батьківських обов`язків, зокрема обов`язку виховувати та утримувати дитини до досягнення нею повноліття, не виконують. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Принцип «забезпечення якнайкращих інтересів дитини», закріплений у Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991) вимагає, щоб в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділялась якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно до ч. ч. 2, 3, ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Згідно з ч. 3 ст. 166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розмір аліментів, що підлягає стягненню може бути визначено як у частці від заробітку (доходу) (ст. 183 СК України) так і в твердій у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України). Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 ЦПК України). Критерії оцінки судом наданих сторонами доказів визначені у ст. ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ст., ст. 77, 79 ЦПК України всі надані докази Позивачем суд визнає достовірними, належними, та такими, що містять необхідну інформацію щодо предмета доказування.

Outcome: approved