Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (далі - АТ «Перший український міжнародний банк») про визнання кредитного договору частково недійсним, зобов`язання вчинити дії. Зазначала, що між нею та АТ «Перший український міжнародний банк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого нею були отримані кошти на умовах фінансового кредиту. При укладенні зазначеного договору були порушені її права як споживача, зокрема, їй не була надана інформація щодо суті фінансових послуг, умови щодо визначення відсотків за користування кредитом є несправедливими, Відповідно до умов договору за одне й те саме порушення договору передбачена відповідальність позичальника у виді штрафу та пені. Вона неодноразово зверталася до банку про здійснення реструктуризації боргу за договором, але банк незаконно нараховував проценти за кредитним договором всупереч законодавству. Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати кредитний договір в частині нарахування штрафу, пені та відсотків за користування кредитом недійсним, зобов`язати відповідача списати незаконно нараховані проценти за користування кредитом, штраф і пеню, зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості. У відзиві на позов представник банку вказала на те, що позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування своїх позовних вимог, також не вказано інформації який кредитний договір є предметом позову. Посилаючись на зазначені обставини, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Від позивача та представника відповідача в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У порушення зазначених вимог ЦПК України позивачем не вказано чітко, який кредитний договір, укладений між нею та відповідачем вона просить визнати частково недійсним, не зазначено: його дати укладення, предмету договору, умов договору. До позовної заяви не додана копія оспорюваного договору. Крім того, клопотання про витребування доказів, а саме: кредитного договору, позивачем до суду подано не було. Виходячи з вищевикладеного, позов є необґрунтованим та не доведеним, а тому правових підстав для його задоволення немає.

Outcome: dismissed