Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Суть заяви, що розглядається судом: У серпні 2025 року заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить суд: - встановити юридичний факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 26.09.1997 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №3-3197 на ім`я « [PERSON] ». Рух справи в суді: Вказана заява надійшла до суду від [PERSON] 06.08.2025 року в порядку окремого провадження. Матеріали справи за вказаною заявою зареєстровано в суді та присвоєно номер справи №947/29170/25. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Судом отримано відповідь з ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області від 12.08.2025 ркоу за №5188/16127 згідно з якої [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За наслідком перевіреної інформації про зареєстроване місце проживання заявника, суддею встановлено, що справа підсудна Київському районному суду міста Одеси у відповідності до правил територіальної підсудності визначених статтею 316 ЦПК України. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.08.2025 року вказану заяву прийнято та призначено до розгляду в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду з повідомленням учасників справи. До судового засідання призначеного на 10.11.2025 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином. Однак, 10.11.2025 року до суду від заявниці надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Заінтересована особа про причини неявки суд не повідомляла, заперечень проти задоволення заяви до суду не надавала. Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Підстав для відкладення судового засідання передбачених статтею 223 ЦПК України судом не встановлено. Приймаючи висловлене волевиявлення заявника по справі про розгляд справи за її відсутності та неявку заінтересованої особи до судового засідання без поважних причини, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 10.11.2025 року за відсутності сторін по справі. У зв`язку з неявкою усіх учасників справи згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Позиція учасників справи: Заявниця в обґрунтування заявлених вимог у заяві посилається на те, що [INFO] від фактичних шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Таким чином, як вказує заявниця, [PERSON] є рідною донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 26.09.1997 року державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцева Л.І. видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] на підставі заповіту № 5-280, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме: ізольованої однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] у спадковій справі № 708/1996. 01.10.1997 року Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації видало довідку, відповідно до якої майно за адресою: [ADDRESS] , визнано приватною власністю [PERSON] . Разом з тим, заявниця як вказує, в подальшому виявила розбіжність у зазначенні свого прізвища у правовстановлюючому документі - свідоцтві про право на спадщину за заповітом серії НБ 0083871, у якому воно зазначено, як - « [PERSON] », однак згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , її прізвище зазначено як: « [PERSON] », а повні дані: « [PERSON] ». Відповідні розбіжності на думку заявниці пов`язані з різним перекладом її прізвища з російської мови на українську, внаслідок чого вона [PERSON] не може підтвердити належність їй на праві власності нерухомого майна та здійснювати свої права власника. Приймаючи викладені доводи, заявниця вимушена звернутись до суду з даною заявою. Заявниця у поданій до суду 10.11.2025 року заяві підтримала заявлені вимоги. Заінтересована особа під час розгляду справи заперечень проти задоволення заяви не висловлювала, відзиву на заяву не надавала. Дослідивши заяву, перевіривши наведені заявником доводи, суд дійшов до таких висновків. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що заявниця - [PERSON] , [INFO] , від батьків: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.05.1958 року, у якому дані про дитину мовою оригіналу зазначені російською мовою « [PERSON] », дані про батьків мовою оригіналу: батько - « [PERSON] » та матір « [PERSON] ». 17.12.2007 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , у якому на аркуші 2 наявний запис про зазначення даних про особу російською мовою « [PERSON] », що відповідає даним про особу зазначеним у свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 26.05.1958 року. На аркуші 11 паспорті наявний запис про реєстрацію місця проживання [PERSON] починаючи з 21.11.1997 року у квартирі [ADDRESS] . [INFO] померла матір заявниці [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.02.1996 року. 26.09.1997 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцовою Л.І. в межах спадкової справи №708/1996 року видано свідоцтво про на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №2-3197. У відповідності до вказаного свідоцтва, [PERSON] , отримала у спадщину в порядку спадкування за заповітом до майна [PERSON] , померлої [INFO] , квартиру [ADDRESS] . На зворотній сторінці вказаного свідоцтва наявний відбиток штемпелю та запис Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01.10.1997 року про реєстрацію на підставі цього свідоцтва права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , мовою оригіналу на російській: « [PERSON] ». Отже, прізвище та по батькові особи на ім`я якої видано свідоцтво про на спадщину за заповітом від 26.09.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №2-3197, як « [PERSON] », відмінне від написання даних про особу у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я « [PERSON] ». Вказана розбіжність у написанні даних про особу у правовстановлюючому документі на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] та документі, що посвідчує особу заявника, зумовило звернення останньої до суду з даною заявою. Норми права, які застосовані судом, та мотиви їх застосування: Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 3\~ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 наголошено на тому, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У пункті 12\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~5\~від 31.03.1995\~року\~«Про судову\~практику в\~справах про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» містяться роз`яснення, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як зазначено у постанові Верховного Суду №320/948/18 від 10.04.2019 року у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Також суд приймає до уваги роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 року\~«Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів,що мають юридичне значення»,\~де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315\~ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Крім того, судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22),\~вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції.\~Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Частиною 1\~ст. 319 ЦПК України\~встановлено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінка доводів учасників справи, мотиви та висновки суду: Приймаючи вищевикладені встановлені обставини, суд зазначає, що дані про особу [PERSON] , на ім`я якої 26.09.1997 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І. видано свідоцтво про на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №2-3197, відмінне від написання даних про особу у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого на ім`я « [PERSON] ». Поряд з цим, судом встановлено, що особа за свідоцтвом про на спадщину за заповітом від 26.09.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №2-3197, отримала у власність нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що також містить розбіжності в написанні даних про особу [PERSON] , померлої [INFO] , матір`ю якої є заявниця [PERSON] . У відповідності до вказаного свідоцтва, нерухомим майном, яке отримано [PERSON] в порядку спадкування у власність є квартира [ADDRESS] . Разом з тим, у відповідності до запису на аркуші 11 паспорту громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] починаючи з 21.11.1997 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто у вищевказаній квартирі на яку видано свідоцтво про на спадщину за заповітом від 26.09.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №2-3197, на ім`я - « [PERSON] ». Судом враховується, що відповідні розбіжності в написанні прізвища та по батькові особи наявні у свідоцтві про на спадщину за заповітом від 26.09.1997 року, зареєстроване в реєстрі за №2-3197, у порівнянні від даних про особу зазначених українською мовою у паспорті громадянина України серії [NUMBER] , відповідають даним про особу зазначеним російською мовою на аркуші 2 паспорту. Докази якими підтверджуються вищевказані обставини є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які узгоджуються між собою та не суперечать один одному. Одночасно під час надання оцінки доказам у справі та застосуванні стандартів оцінки доказів, судом враховується, що Велика Палата\~Верховного Суду\~неодноразово наголошувала\~на необхідності\~застосування передбачених\~процесуальним законом\~стандартів доказування\~та зазначала,\~що принцип\~змагальності забезпечує\~повноту дослідження\~обставин справи.\~Зокрема,\~цей принцип\~передбачає покладення\~тягаря доказування\~на сторони.\~Водночас цей\~принцип не\~створює для\~суду обов`язок\~вважати доведеною\~та встановленою\~обставину,\~про яку\~стверджує сторона.\~Таку обставину\~треба доказувати\~таким чином,\~аби реалізувати\~стандарт більшої\~переконливості,\~за яким\~висновок про\~існування стверджуваної\~обставини з\~урахуванням поданих\~доказів видається\~вірогіднішим,\~ніж протилежний\~(пункт\~81\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~18\~березня 2020\~року у\~справі №\~129/1033/13-ц). Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.\~\~ За наслідком чого, досліджуючи вищевказані докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим, що особа зазначена у правовстановлюючому документі який посвідчує право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , а саме свідоцтві про на спадщину за заповітом, видане 26.09.1997 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцовою Л.І., зареєстроване в реєстрі за №2-3197, на ім`я: « [PERSON] », та [PERSON] , [INFO] , на ім`я якої 17.12.2007 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] , є однією тією ж особою, а різне розбіжності у написанні її прізвища та по батькові, є наслідком технічної помилки при оформлені тексту документів і перекладу даних про особу заявниці з російської на українську мову внаслідок різної транслітерації. При цьому, суд враховує, що метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права власності на квартиру, при цьому у іншому порядку встановити факт належності правовстановлюючого документа заявник не має можливості, остільки вирішення питання приведення його у відповідність можливе лише у судовому порядку. Будь-яких доказів на підтвердження наявності спору про право за наслідком заявлених вимог, матеріали справи не містять. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи судом враховується положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Висновки суду за наслідком розгляду справи: З урахуванням вищевикладеного в цілому, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності приймаючи до уваги неможливість встановлення факту, що має юридичне значення, іншим шляхом, суд вважає що заява [PERSON] є обґрунтованою, доведеною, заявлений до встановлення юридичний факт належності заявниці правовстановлюючого документу на нерухоме майно є підтвердженим, за наслідком чого заява підлягає задоволенню. Судові витрати по справі: При ухваленні судом рішення, судом у відповідності до положень ч. 7\~ст. 294 ЦПК України,\~ судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved