Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] адвокат Поковба В.В. 26 червня 2025 року від імені позивачки пред`явив до [PERSON] позов про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12 квітня 2018 року, та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 4 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. В обгрунтування\~позову посилався\~на те,\~що 12 квітня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, під час перебування у якому у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , яка проживає з позивачкою. Основною підставою для розірвання шлюбу позивачка вважає ті обставини, що у неї та відповідача відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Позивачка з відповідачем спільного господарства не ведуть та проживають окремо, чоловік виїхав за кордон, там проживає та зловживає алкогольними напоями. Позивачка вважає, що їх з відповідачем шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку із чим наполягає на його розірванні. Крім того, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідач з січня 2025 року не бере участі у вихованні та утриманні їх дочки. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому випадку не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Такий рівень позивачка одна не може забезпечити, тому вважає, що батько, який здоровий та працездатний, може сплачувати аліменти у розмірі 4 000 гривень на дитину, так як має постійний, стабільний дохід, оскільки працює за кордоном. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Таким чином, сплата відповідачем аліментів у зазначеному розмірі забезпечує їхню рівність при несенні обов`язку утримання дитини. Відповідач інших осіб на утриманні не має, він є працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому позивачка вважає, що він може сплачувати аліменти у розмірі по 4\~000 грн. щомісячно. У зв`язку із чим просив розірвати шлюб, укладений між сторонами; залишити проживати неповнолітню дитину разом із позивачкою та стягнути аліменти у розмірі по 4000 тисячі гривень щомісячно. Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 10\~липня 2025\~року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку постановлено розглянути за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 22 вересня 2025 року та відкладено на 13 листопада 2025 року. Позивачка [PERSON] \~та її\~представник \~адвокат Поковба\~В.В. у судове засідання не з`явилися, представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав, у зв`язку з чим суд на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Із копій паспортів, свідоцтв про одруження та народження видно, що сторони зареєстрували шлюб 12 квітня 2018 року, під час перебування у якому у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (а. с. 6 10, 12 - 14). Із заяви по суті справи, видно, що сторони припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть (а. с. 1 - 5). При таких обставинах суд дійшов висновку, що примирення між сторонами не можливе, їх сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Згідно з ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. \~ \~ \~ \~ Ураховуючи наведене, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, і тому право позивачки, передбачене ч. 3 ст. 56 СК України, на припинення шлюбних відносин підлягає захисту шляхом задоволення позову про розірвання шлюбу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Позивачкою заявлено вимогу про те, щоб після розірвання шлюбу дочку залишити проживати із нею. Відповідач заперечень щодо такої вимоги не висловив. Також матеріали справи не містять доказів про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Відтак, відповідно до заявлених вимог в межах розгляду даної цивільної справи, суд не вирішує питання про визначення місця проживання дитини, а вирішує лише питання про залишення проживати дитину після розірвання шлюбу з тим із батьків, з ким вона на даний час проживає. Враховуючи те, що після припинення фактичних шлюбних відносин батьків і до розірвання шлюбу дитина проживала разом з матір`ю, суд вважає можливим залишити проживати дитину з нею. Із копій паспортів, свідоцтв про шлюб, народження та заяви по суті справи відомо, що сторони є батьками дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачкою та перебуває на повному її утриманні (а. с. 1 5, 6 10, 12 - 14). Згідно \~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 181 цього Кодексу, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дітей той із них, хто проживає окремо від дітей, може брати участь у їх утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 184 Сімейного кодексу України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. [PERSON] та [PERSON] не домовилися про спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, відтак є підстави присудити кошти на її утримання (аліменти) у твердій грошовій сумі, ураховуючи вимогу позивачки. Статтею 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», у 2025 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 3 196 грн. У той час вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 4 000 грн., щомісячно є завищеними та нею не доведено можливість їх сплати відповідачем саме у такому розмірі. Урахувавши наведені\~обставини,\~суд дійшов\~висновку про\~присудження аліментів на дитину: дочку \~ [PERSON] ,\~ [INFO] , по 3 500 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно п. 1) ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 цього Кодексу, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, у зв`язку із задоволенням позову про розірвання шлюбу повністю, необхідно із відповідача у користь позивачки стягнути судові витрати в сумі 968,96 грн., пов`язані зі сплатою судового збору, що підтверджені квитанцією (а. с. 17). Ураховуючи те, що позивачка на підставі п. 3) ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів і її позов задоволено, судовий збір у розмірі 1211,20 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial