Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

ЗМІСТ ТА ВИМОГИ ЗАЯВИ, ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ ЗАЯВНИКА Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт наявності у її батька - [PERSON] в 1948 році майна в с. Стара Ропа, на хуторі Бучів, Старосамбірського району, Дрогобицької області, а саме: 1) дерев`яна хата, розміром 10x12м; 2) зерносховище дерев`яне під цинковою бляхою, розміром 8x10 м; 3) дерев`яна стайня, розміром 6x8м; 4) дерев`яна стодола, розміром 25x12м; 5) барак/оберіг для зберігання сіна, розміром 10x15м; 6) знаряддя праці: кінна молотарка - 1 шт., кінна січкарня - 1 шт., віялка для зерна - 1 шт., дерев`яні вози - 2 шт., упряж, борони - 2 шт., кінь - 1 шт., корова - 1 шт., порося - 1 шт., теля - 1 шт., кират - 1 шт; 7) господарський реманент: плуги - 2 шт., борони - 2 шт., січкарня, молотарки - 6 шт., лопати - 5 шт., жорна - 1 шт; 8) хатнє майно: столи - 4 шт.; шафи - 2 шт., ліжка дерев`яні - 4 шт., ліжко залізне - 1 шт., подушки пухові - 10 шт., перини - 3 шт., одяг, полотно льняне, образи та інше; 9) земля - 37 га. В обґрунтування поданої заяви Заявниця вказує, що в 1948 році її батька - [PERSON] , народним судом Старосамбірського району Дрогобицької області було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 58 КУ УРСР та притягнуто до кримінальної відповідальності з конфіскацією всього його майна. Після засудження батька Заявниці родину було виселено з їх будинку в с. Стара Ропа на хуторі Бучів Старосамбірського району і вони переїхали проживати в будинок батьків матері в цьому ж селі. В подальшому, за рішенням особливої наради при МДБ СРСР від 14.08.1950 року, вони всі були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область по політичних мотивах, як члени сім`ї пособника учасникам ОУН. В подальшому, на підставі Указу ПВР СРСР від 19.05.1958 року їх всіх 02.07.1958 року їх було із спецпоселення звільнено. Батька заявника - [PERSON] , було арештовано 02.08.1948 року, і він помер в місцях позбавлення волі 18.01.1951 року. Постановою президії Львівського обласного суду від 15.04.1998 року вирок Старосамбірського районного суду від 10.08.1948 року, відносно батька Заявниці - [PERSON] , засудженого за ч. 2 ст. 58-1 КК УРСР було скасовано, справу проведенням закрито за відсутністю в його діях складу злочину, з поверненням конфіскованого майна, або його вартості. До сьогоднішнього дня Заявниці та її родині не було повернуто конфіскованого у її батька майна, а також не було повернуто його вартість. Встановлення факту наявності вищезазначеного майна у її батька - [PERSON] необхідно Заявниці для звернення до державних установ з метою повернення такого майна або отримання компенсації за нього. Заявниця в судовому засіданні, вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити. ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ ЗАІНТЕРЕСОВАНОЇ ОСОБИ Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 06.10.2025 року від представника заінтересованої особи надійшов відзив на заяву, в якому представник заінтересованої особи посилається на те, що особливістю окремого провадження є те, що факт повинен мати безспірний характер. Крім того, представник заінтересованої особи вказує на те, що той факт, що батько заявниці був арештований, засуджений радянською владою і помер у місцях позбавлення волі, усі ці факти встановлені, не оспорюються, а також вказує на те, що Заявниця користується пільгами, встановленими Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», щорічно отримує адресну грошову допомогу з обласного бюджету. Також, представник заінтересованої особи вказує, що у вказаних документах, поданих як докази для встановлення факту наявності переліку майна, зазначеного заявницею у заяві, не зазначено жодним чином, яке саме майно було конфісковано, окрім загальної фрази «...конфіскувати усе майно». Копії вироку Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.08.1948 року про засудження [PERSON] , який би мав містити перелік усього майна, що конфісковувалося, теж немає. У довідці, інформаційного бюро Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 19 листопада 1996 року зазначено, що члени сім`ї [PERSON] «...на підставі п. 3 Закону України від 17.04.1994 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовані, з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Відомості про вилучене і конфісковане майно в архівній справі відсутні.» Зазначає, що заява про повернення будівель, іншого майна або відшкодування їх вартості подається не пізніше ніж через три роки з дня отримання особою документів про реабілітацію. Вказує, що заявницею не надано жодного документа, що б підтверджував факт наявності майна у її батька, крім пояснень свідків, наданих комісії з питань поновлення прав реабілітованих. Щодо встановлення факту наявності земельної ділянки вказує, що заявниця не надала документа, який би засвідчив право власності її батька на земельну ділянку площею 37 га. Крім цього, зазначає, що згідно з на діючою у той час статтею 6 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 року земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудники, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв`язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машиннотракторні станції і т.п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром. Тобто, уся земля належала виключно державі, а людям надавалася тільки в користування. 3 1917 року комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань. В той же час комуністичний режим проводив політику «розкуркулення», яка була частиною радянської політики насильницької колективізації 1928-1933 років, спрямованої на знищення заможного селянства («куркулів») та прискорення індустріалізації шляхом створення колгоспів. Цей процес передбачав позбавлення селян права власності на землю, конфіскацію майна, виселення та репресії щодо тих, хто чинив опір вступу до колективних господарств. Постановою Політбюро ЦК ВКП(б) від 30 січня 1930 року було наказано ліквідувати «куркульські господарства» в районах суцільної колективізації. Враховуючи ці факти, важко чітко вказати час, коли батько заявниці був позбавлений земельної ділянки - уже під час арешту та винесення вироку чи ще під час початку колективізації, яка у західній частині України активно проходила у 1939 році. Заявниця не надала жодного доказу наявності у її батька земельної ділянки площею 37 га на час його арешту та конфіскації майна. Враховуючи вищевикладене, просить розгляд справи проводити у відсутності представника заінтересованої особи, заявлені вимоги залишити без розгляду. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам (далі за текстом - Положення). Порядок виплати грошової компенсації особам, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі (ув`язнення) або примусового поміщення у лікувальні заклади і згодом реабілітовані відповідно до статті 1-2 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - реабілітовані особи), та повернення будівель та іншого майна, вилучених під час репресій, або відшкодування їх вартості таким особам або їх спадкоємцям - визначається Положенням щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2021 № 535. Для повернення\~будівель та\~іншого майна,\~що були\~вилучені під\~час репресій,\~або відшкодування\~їх вартості\~реабілітована особа\~або її\~спадкоємці подають\~до уповноваженого\~органу заяву\~про повернення\~будівель,\~іншого майна\~або відшкодування\~їх вартості\~за місцезнаходженням\~таких будівель\~або майна (пункт 7 Положення). Факт належності майна реабілітованій особі або її спадкоємцям може встановлюватися у судовому порядку (пункт 8 Положення). Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) Окреме провадження Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини 2 статті 293 ЦПК України). Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина 3 статті 294 ЦПК України). Докази, доказування Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1 та 2 статті 76 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 87 ЦПК України). Показання свідків Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (частина 1 статті 90 ЦПК України). Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу (частина 2 статті 90 ЦПК України). ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Встановлені судом фактичні обставини справи Як вбачається з довідки Львівського обласного суду №44к-32-98 від 13.11.1998 року, постановою президії Львівського обласного суду від 15.04.1998 року вирок Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.08.1948 року відносно [PERSON] , 1892 року народження, уродженця і жителя с. Стара Ропа Старосамбірського району Дрогобицької області, засудженого за ст. 581 ч.2 КК УРСР, скасовано, справу переведенням закрито за відсутністю в його діях складу злочину, з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Громадянин [PERSON] арештований 2 серпня 1948, помер в місцях позбавлення волі 18.01.1951 року. Громадянин [PERSON] по даній справі реабілітований, підлягає під дію ст. ІІІ Закону України від 17.04.1991 р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (а.с. 5). З виконавчого листа виданого 10.08.1948 року Народним судом Ст. Самбірського р-ну Дрогобицької області, УРСР, вбачається, що суд розглянув справу по обвинуваченню [PERSON] , 1882 року народження, що народився і мешкав в с. Ст. Ропа Ст. Самбірського р-ну Дрогобицької обл., по ст. 581 ч. ІІ КК УРСР та визнав [PERSON] винним у злочині передбаченим ст. 581 ч. ІІ КК УРСР та конфіскувати усе майно (а.с. 6). З довідки інформаційного бюро Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 19 листопада 1996 року вбачається, що члени сім`ї [PERSON] , зокрема Заявник, на підставі п. 3 Закону України від 17.04.1994 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовані, з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Відомості про вилучене і конфісковане майно в архівній справі відсутні (а.с. 7). Згідно довідки Інформаційного центру МВС УРСР Управління внутрішніх справ Львівської області від 21.07.1992 р., вбачається що 21.07.1950 року із села Стара Ропа, Старосамбірського району, Львівської області були виселені з конфіскацією майна і визначені на спецпоселення в Іркутську область [PERSON] , 1903 року, [PERSON] , 1923 року, [PERSON] , 1924 року, [PERSON] , 1934 року, [PERSON] , 1941 року, [PERSON] , 1941 року, які 02 червня 1958 року на підставі Указу ПБР СРСР від 19.05.1958 року із спецпоселення були звільнені. На підставі ст. 3 Закону України від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітовані з поновленням в усіх громадських правах, в тому числі з поверненням конфіскованого майна або його вартості (а.с. 8). 09.03.1999 Комісія з питань поновлення прав реабілітованих Старосамбірської районної Ради народних депутатів Львівської області скерувала на адресу начальника Старосамбірського РВ УМВСУ пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] для уточнення складу конфіскованого майна виселеної в 1950 році сім`ї [PERSON] з с. Стара Ропа (а.с. 9). У вищевказаних поясненнях від 22.08.1997 [PERSON] , 1931 року народження, та [PERSON] - жителі с. Стара Сіль, повідомили, що в 1948 році до арешту [PERSON] , його сім`я проживала на хуторі [PERSON] , який належав до с. Стара Ропа Старосамбірського району Львівської області. Після арешту [PERSON] його сім`ю виселили в с. Стара Ропа, а майно усе забрали для заснування колгоспу в с. Стара Ропа. [PERSON] мав наступне майно (а.с. 9-11): - дерев`яна хата, розміром 10x12м; - зерносховище дерев`яне під цинковою бляхою, розміром 8x10 м; - дерев`яна стайня, розміром 6x8м; - дерев`яна стодола, розміром 25x12м; - барак для зберігання сіна, розміром 10x15м; - знаряддя праці: кінна молотарка - 1 шт., кінна січкарня - 1 шт., віялка для зерна - 1 шт., дерев`яні вози - 2 шт., упряж, борони - 2 шт., кінь - 1 шт., корова - 1 шт., порося - 1 шт., теля - 1 шт., кират - 1 шт; - господарський реманент: плуги - 2 шт., борони - 2 шт., січкарня, молотарки - 6 шт., лопати - 5 шт., жорна - 1 шт; - хатнє майно: столи - 4 шт.; шафи - 2 шт., ліжка дерев`яні - 4 шт., ліжко залізне - 1 шт., подушки пухові - 10 шт., перини - 3 шт., одяг різний, полотно льняне, образи та інше; - земля - 37 га. Як зазначила Заявиця в судовому засіданні - [PERSON] та [PERSON] померли, а тому не можуть бути викликані в судове засідання для допиту. З копії постанови про заведення облікової справи від 22.03.1950 старшого оперуповноваженого Старосамбірського РВ МДБ Дрогобицької області вбачається, що [PERSON] до 1948 року у своєму господарстві мав до 20 гектарів землі, добрий інвентар, кінну молотарку, віялки, в подальшому був розкулачений, його майно було конфісковано та передано до колгоспу (а.с. 27) З копії висновку про виселення родини, затвердженого начальником теруправління МДБ по Дрогобицькій області та санкціонованого прокурором Дрогобицької прокуратури від 31.07.1950 року вбачається, що [PERSON] до 1948 року проживав в с. Стара Ропа Старосамбірського району Дрогобицької області, мав кулацьке господарство до 20 гектарів землі, 2 коня, 4 корови, молотарку, віялку, був засуджений судом за саботаж виконання державних поставок (а.с. 28). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , житель села Стара Ропа, повідомив, що з розповідей своїх батьків та односельчан старшого віку йому відомо, що [PERSON] після повернення зі Сполучений Штатів Америки придбав землю на хуторі Бучів, мав інвентар, необхідний для ведення господарства - кіру (комбайн), господарські будівлі та хату. Також свідок пояснив, що особи, від яких йому відомі вищевикладені обставини на цей час померли, а тому не можуть бути викликані в судове засідання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , жителька села Стара Ропа, повідомила, що з розповідей її батьків їй відомо, що Заявниця та її родина проживали на хуторі [PERSON] , де вони мали хату, господарські споруди, стайню, стодолу, домашній інвентар, ліжка, земля - до 40 гектарів, сад, в подальшому це майно у них було відібрано комуністичною владою, а родину було виселено. Також свідок пояснила, що її батьки, від яких їй відомі вищевикладені обставини на цей час померли, а тому не можуть бути викликані в судове засідання. МОТИВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Дослідивши вищевказані матеріали справи, з урахуванням заявлених вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог в частині наступного майна: 1 кінь, 1 корова, 1 кінна молотарка, 1 віялка для зерна. Належність вищевказаного майна [PERSON] станом на 1948 рік підтверджується архівними документами ГУМВС України у Львівській області - копії постанови про заведення облікової справи від 22.03.1950 старшого оперуповноваженого Старосамбірського РВ МДБ Дрогобицької області (а.с. 27) та копії висновку про виселення родини, затвердженого начальником теруправління МДБ по Дрогобицькій області та санкціонованого прокурором Дрогобицької прокуратури від 31.07.1950 року (а.с. 28). Щодо іншого, зазначеного в Заяві майна, суд зазначає про відсутність підстав для задоволення Заяви в цій частини, оскільки належність такого [PERSON] не підтверджується доказами у справі. Так, у вищевказаних архівних документах вказується про те, що [PERSON] мав до 20 га землі, однак з огляду на формулювання «до 20 га» - з таких документів визначити конкретну площу земель неможливо, а тому, з урахуванням відсутності в матеріалах справи доказів щодо площі земель - заява в цій частині задоволенню не підлягає. При цьому, копій письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] не є, з огляду на вищевикладені положення 1 статті 90 ЦПК України, показаннями свідків, а письмові пояснення таких осіб - не входять до переліку джерел доказів, визначених статтею 76 ЦПК України. При цьому, як пояснила Заявниця - станом на час розгляду справи такі особи померли, а тому не можуть бути викликані в судове засідання для допиту. Показання допитаних судом в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] ґрунтувались на повідомленнях інших осіб: їх батьків та односельчан старшого віку, які за повідомленням свідків - померли, а тому не можуть бути викликані в судове засідання для допиту. Наведені обставини в сукупності, з урахуванням вимог частини 2 статті 90 ЦПК України, вказують на те, що показання свідків [PERSON] та [PERSON] не можуть бути допустимими доказами у справі. Як повідомила Заявниця, вона подала суду всі наявні в неї докази, при цьому, з довідки інформаційного бюро Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 19 листопада 1996 року вбачається, що відомості про вилучене і конфісковане у [PERSON] майно - в архівній справі відсутні (а.с. 7), а тому підстав для витребування судом додаткових доказів не вбачається. Щодо доводів Заінтересованої особи про наявність спору про право та неможливість розгляду справи в порядку окремого провадження суд зазначає наступне. Так, згідно з вищенаведеними положеннями статті 293 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення - розглядаються в порядку окремого провадження. В свою чергу, згідно пункту 8 Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам - факт належності майна реабілітованій особі або її спадкоємцям може встановлюватися у судовому порядку. Таким чином, справа про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, встановлення факту належності майна реабілітованій особі - підлягає розгляду за правилами окремого провадження. У даному випадку встановлення факту наявності вищезазначеного майна у її батька необхідно Заявниці для звернення до державних установ з метою повернення такого майна або отримання компенсації за нього. Тобто Заявниця, у відповідності до пункту 8 Положення щодо виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим особам, звернулась до суду для встановлення факту, що має юридичне значення з метою подальшого звернення із відповідною заявою про повернення або відшкодування вартості вилученого під час репресій майна, що передбачено пунктом 7 наведеного Порядку. В свою чергу, уповноваженими органами заява Заявниці про повернення майна або відшкодування його вартості не розглядалась, а тому підстав вважати, що станом на день розгляду справи існує спір про право - відсутні. Рішення суду

Outcome: partial