Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] (його представник на той час адвокат Іжук Б.В.) 07 лютого 2025 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю - квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , зареєстрованої в [ADDRESS] . У позовній заяві позивач [PERSON] вказав, що він є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру він успадкував після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , що стверджується рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 17.07.2024 року та Витягом про державну реєстрацію речових прав № 394463213. В даній квартирі періодично проживали різні члени його сім`ї та родичі, але близько останніх п`яти років в даній квартирі ніхто не проживав. Однак, 15.01.2024 року, йому від мешканців села стало відомо, що у вказану квартиру вселилася та проживає відповідачка [PERSON] разом із новонародженою донькою. Позивач [PERSON] зазначає, що відповідачка [PERSON] не є членом його сім`ї, дозволу на проживання її та її доньки у належній йому квартирі, він не надавав, будь яких правочинів щодо користування квартирою з відповідачкою не укладав, фактично відповідачка з малолітньою дочкою проживають у належній йому квартирі, без будь яких правових підстав, чим чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. Він неодноразово звертався до Чортківського відділу поліції та Білобожницької сільської ради щодо наданні інформації, чи надавався ким небудь з них дозвіл відповідачці [PERSON] та її новонародженій дочці, на проживання в належній йому квартирі, проте начальник Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області Березін Є. повідомив його дистом про те, що факт викладений у його зверненні носить цивільно-правовий характер та по факту виселення [PERSON] з квартири необхідно звернутись до суду. Також, що 19.12.2024 року за № 03-15/744 сільський голова Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області надав інформацію, що житловий будинок, який розміщений в [ADDRESS] не є комунальною власністю сільської ради, а тому дозвіл на проживання у вказаному будинку сільська рада не могла давати і не надавала. Позивач [PERSON] також звертає увагу суду, що відповідачка [PERSON] незаконно вселилась до належної йому квартири, проживає в ній без законних на те підстав, не оплачує комунальних послуг, в результаті чого росте борг, що в свою чергу створює для нього необгрунтоване майнове зобов`язання та порушуються його права, як власника житла, а право власності є непорушним в силу ст. 321 ЦК України і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю власність Позивач [PERSON] також зазначив в позовній заяві, що відповідачка до вселення у його власну, успадковану після смерті бабусі квартиру [ADDRESS] , постійно проживала разом із батьком, який на даний час помер, за адресою: [ADDRESS] , де вона офіційно була зареєстрована і має у власності частину житлової площі. Наразі ,в тому будинку мешкає цивільна дружина її померлого батька з малолітньою дитиною та між [PERSON] і тією жінкою виникають конфлікти, через які вона і самовільно поселилась в належну йому квартиру. Він неодноразово звертався до відповідачки [PERSON] , щоб вона з дочкою звільнили належну йому квартиру, однак вона чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю, добровільно будинок не звільняє, а тому він вимушений звернутись до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю, шляхом виселення відповідачки з належної йому квартири. 23 червня 2025 року представником позивача [PERSON] адвокатом Скакун М.М. було подано суду письмові додаткові пояснення. 22 липня 2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Скакун М.М. подала суду заяву про уточнення позовних вимог, та вказала, що їх позовна вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні позивачу [PERSON] квартирою, шляхом виселення [PERSON] , підлягає заміні на: «усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власною квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , зареєстрованої в [ADDRESS] , з її малолітньою дочкою із згаданої квартири». 22 липня 2025 року представником позивача [PERSON] адвокатом Скакун М.М. було подано суду також і клопотання про залучення до розгляду даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Органу опіки та піклування Білобожницькоїсілської ради Чортківського району Тернопільської області. Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Скакун М.М. було задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Органу опіки та піклування Білобожницькоїсілської ради Чортківського району Тернопільської області. Представник позивача [PERSON] адвокат Скакун М.М. уточнену позовну заяву підтримує, просить задоволити. Відповідачка [PERSON] , яка також діє і в інтересах своєї малолітньої дочки [PERSON] , заперечує проти уточненої позовної заяви посилаючись на те, що вона хоч і є співвласником будинку по [ADDRESS] , однак через конфлікти з померлим на даний час батьком та його співмешканкою, батько заселив її в квартиру [ADDRESS] , хоча умови проживання там незадовільні. Представник органу Опіки та піклування Білобожницькоїсілської ради Чортківського району Тернопільської області в судове засідання не з`явився, від голови Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області поступила письмова заява про розгляд цивільної справи без участі представника органу Опіки та піклування служби у справах дітей Білобожницької сільської ради. Раніше подано акт обстеження умов проживання [PERSON] з малолітньою дочкою від 24.09.2025 року, складений начальником служби у справах дітей Білобожницької сільської Лахман Н.З. та начальником соціального відділу Білобожницької сільської ради Штиник Н.В., висновок комісії з питань захисту прав дитини Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, без дати та рішення виконавчого комітету Білобожницької сільської Ради Чортківського району Тернопільської області № 144 від 31 жовтня 2025 року. Вислухавши представника позивача [PERSON] адвоката Скакун М.М., відповідачку [PERSON] , яка також діє і в інтересах малолітньої дочки [PERSON] , допитавши свідка [PERSON] , дослідивши акт обстеження умов проживання [PERSON] з малолітньою дочкою від 24.09.2025 року, складений начальником служби у справах дітей Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Лахман Н.З. та начальником соціального відділу Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Штиник Н.В., висновок комісії з питань захисту прав дитини Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, без дати та рішення виконавчого комітету Білобожницької сільської Ради Чортківського району Тернопільської області № 144 від 31 жовтня 2025 року, а також інші письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку: Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України). Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру він успадкував після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , що стверджується рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 17.07.2024 року та Витягом про державну реєстрацію речових прав № 394463213. Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2024 року за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням було встановлено наступні факти: Згідно заповіту, посвідченого 25 жовтня 2019 року секретарем виконавчого комітету Джуринської сільської ради Чортківського району Тернопільської області Погрібною І.П., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження, все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Будинок [ADDRESS] був двором робітника. 03 травня 2023 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцю дашок [PERSON] земельну ділянку, площею 1,5895 га, кадастровий номер 6125582900:01:001:0259, яка належала їй на підставі Державногоакту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 005202 від 01 березня 2006 року. Згідно листа приватного нотаріуса Чортківського районного нотаріального округу Тернопільської області № 75/02-14 від 21 лютого 2024 року спадкову справу до майна померлої [PERSON] заведено 14 травня 2022 року за № 141/2022 за заявою [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні, як свідок [PERSON] суду показав, що він є поліцейським офіцером громади Чортківського РУП ГУНП в Тернопільській області. Він знає позивача та відповідачку, оскільки були звернення до відділу поліції. Йому відомо, що власником квартир [ADDRESS] є [PERSON] , який успадкував квартиру і інше майно після смерті бабусі. Йому відомо, що відповідачка з дитиною самовільно заселилась у квартиру, належну [PERSON] та проживає там без дозволу власника. Також йому відомо, що у її частковій власності є інше житло по тій же вулиці під [ADDRESS] , де проживав її померлий в даний час батько з співжителькою та малолітньою дитиною та в них часто виникали конфлікти. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , ще за життя батька [PERSON] та за його сприяння, після народження дочки та виписки її з пологового будинку, самовільно, без будь яких дозволів органу місцевого самоврядування чи угод з власником житла - позивачем [PERSON] , самовільно заселилась у належну йому на праві приватної власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі, квартиру, при цьому ні вона, ні її малолітня донька не є, і ніколи не були, членами сім`ї власника квартири [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] проживає в квартиріз малолітньою дочкою, користується квартирою, яка належить позивачу [PERSON] , однак комунальні послуги та за оренду житла не сплачує і не бажає сплачувати, про що повідомила в судовому засіданні, оскільки вважає квартиру не придатною для проживання, де все прогнило, а бажає повернутись та проживати у своїй частковій власності. Під час розгляду цивільного позову було встановлено, що Орган опіки та піклування Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, знаючи про спірну ситуацію з незаконним вселенням ще й у неналежні умови для проживання відповідачки [PERSON] з малолітньою дитиною, не вирішував питання про переселення відповідачки [PERSON] з малолітньою дитиною в інше житло, співвласником якого вона є, не сприяв також в досягненні угоди та заключення договору оренди житла з позивачем [PERSON] , після проведення капітального ремонту, не звертався до суду з позовною заявою в інтересах малолітньої дитини, про вселення її та її матері в будинок, частка у власності в якому також є і в відповідачки [PERSON] , самоусунувся від вирішення житлової проблеми матері та дитини, а тільки обмежився наданням акту та висновку, які між собою містять суперечливу інформацію та суд не приймає їх, як належні докази, оскільки вони є неналежно обгрунтованим, суперечливими по змісту та висновках, та такими, що не відповідають інтересам малолітньої дитини в першу чергу. Так, згідно акту обстеження умов проживання від 24.09.2025 року, складеного начальником служби у справах дітей Білобожницької с/р Лахман Н.З та начальником соціального відділу Штиник Н.В. вбачається, що умови проживання в будинку по [ADDRESS] незадовільні. Підлога прогнила, вікна старі, з вікна дує, на вхідних дверях завішана ряднина. Дитина перебуває у прохолодній кімнаті. Опалення пічне, води, ванної кімнати, туалету в будинку немає. [PERSON] , [INFO] - мати дитини проживає у вказаній квартирі без реєстрації. Дитина - дівчинка народжена [INFO] , без свідоцтва про народження та без реєстрації. Вказані обставини та факти також підтвердила в судовому засіданні і відповідачка [PERSON] . Згідно висновку комісії з питань захистуБілобожницькоїсілської ради вбачається, що матір дитини [PERSON] та малолітня дитина проживають в квартирі [ADDRESS] , яка належить власнику [PERSON] . На підставі звернення власника [PERSON] комісією розглядалось питання про усунення перешкод [PERSON] в користуванні квартирою шляхом виселення матері та дитини, оскільки вона немає правових підстав для подальшого проживання. Разом з тим комісія вказує, що [PERSON] є співласницею іншого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , де вона і зареєстрована, однак мати та дитина не мають можливості проживати у будинку, оскільки інші родичі перешкоджають користуватись житлом (відмовляються допустити до проживання, чинять конфлікти). Виселення матері та дитини має вирішуватись відповідно з врахуванням того, що відповідачка та дитини потребують забезпечення доступу до житла або надання іншого безпечного місця проживання. Виселення без дотримання цих умов є таким, що суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому, суд зазначає про те, що не вправі, як про це просить Орган опіки та піклування, при вирішення позовної вимоги про усунення перешкод власнику [PERSON] , шляхом виселення матері [PERSON] та малолітньої доньки, одночасно вирішити питання про вселення відповідачки [PERSON] та малолітньої доньки в будинковолодіння, яке належить [PERSON] на праві часткової власності, оскільки ні сама відповідачка [PERSON] , ні Орган опіки та піклування Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області жодного разу не звернулись ні з зустрічною позовною заявою, ні з позовною заявою про вселення [PERSON] та малолітньої дитини, до суду, хоча мали таку можливість, а орган опіки та піклування зобов`язаний був це зробити. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви [PERSON] , однак, в той же самий час,фактично визнала уточнені позовні вимоги, а також той факт, що умови проживання в належній позивачу [PERSON] квартирі [ADDRESS] , де вона в даний час мешкає із своєю малолітньою дочкою [PERSON] ,є не задовільні. Вказала також, що вона бажає разом з донькою, поселитись у житловому будинку по [ADDRESS] , оскільки є співвласником даного житла, однак батько та його співжителька, її не пускали в житло та вчиняли конфлікти та сварки.На даний час її батька немає серед живих, оскільки він помер. Проте, з жодними заявами до органу опіки чи піклування, чи суду про вселення до житла, яке частково належить на праві власності також і їй, вона не зверталась. Суд зазначає, що згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі № 691/995/21. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в його право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо йому не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд зазначає, що у даній конкретній ситуації, Орган опіки та піклування Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, знаючи про спірну ситуацію вже з кінця 2023 - початку 2024 року, з незаконним самовільним вселенням [PERSON] , з малолітньою донькою, яка є не зареєстрованою та без реєстрації її народження, в чужу квартиру - власність позивача, а в подальшому, із встановленням неналежних умов для проживання відповідачки [PERSON] - матері та її малолітньої доньки, не сприяв в захисті прав малолітньої дитини щодо проживання у належних умовах, не намагався досягнути угоди про оренду житла з власником, чи надати допомогу та вирішити питання про переселення відповідачки [PERSON] , з малолітньою дочкою, в належну їй на праві власності житлову площу, чи звернутись з відповідним позовом до суду, а фактично повністю самоусунувся від виконання своїх основних функцій та обов`язків,при цьому обмежився лише формальним наданням суду письмових доказів, які суд визнає, як неналежні, не вирішуючи наявну проблему в цілому, згідно Закону, в межах наданих їм повноважень. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Також, на такі обставини Європейський суд з прав людини звертав увагу і у подальшому, зазначивши, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд вважає, що позивач [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] , має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в обраний ним спосіб. В той же час відповідачка [PERSON] , яка має у частковій приватній власності житло по [ADDRESS] , жодних доказів того, що її чинять перешкоди у вселенні та користуванні цим житлом, суду не надала, як і не зверталась до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення у належну їй на праві власності житлову площу (будинок чи квартиру). Тож суд вважає, що у даному конкретному випадку, інтереси позивача [PERSON] , як власника квартири, перевищують інтереси відповідачки [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача [PERSON] , а є чужою для нього людиною, самовільно, без законних на те підстав, поселилась з малолітньою донькою у належну йому квартиру та тривалий час чинить перешкоди власнику майна у користуванні та розпорядженні власністю, не платить за користування житлом та комунальними послугами, та не бажає проживати надалі в цій квартирі та укласти з власником житла договір оренди. Суд також зазначає, що ні відповідачка, ні представник Органу Опіки та піклування Білобожницькоїсілської ради Чортківського району Тернопільської області,не надали суду належних, безспірних та не суперечливих між собою доказів, на спростування встановлених судом обставин та підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Зважаючи на наведені та встановлені обставини, з урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, дотримання принципу верховенства права, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що уточнені позовні вимоги позивача є підставними та доведеними, а відтак підлягають до повного їх задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки уточнені позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд стягує з відповідачки на користь позивача сплачений ним, при зверненні до суду, судовий збір у розмірі 1211, 20 гривень.

Outcome: approved