Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу ст.ст. 80, 83 ЗК України та ст.ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування». В провадженні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська знаходилася цивільна справа № 202/1032/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна без введення в експлуатацію: зокрема, але не виключно, торгівельний павільйон загальною площею 44,0 м2 (літера А-1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з торгова зала площею 37,9 м2, підсобне приміщення площею 6,1 м2. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 16.02.2017, за [PERSON] визнано право власності без введення в експлуатацію на торгівельний павільйон загальною площею 44,0 м2 (літера А-1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: торгової зали площею 37,9 м2, підсобного приміщення площею 6,1 м2. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 08.06.2017, заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 16.02.2017 скасоване та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 08.06.2017, позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровську від 16.02.2017, за [PERSON] 03.03.2017 здійснено первинну реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. В подальшому, за договором купівлі-продажу від 21.03.2017, [PERSON] продав по частці вищевказаного нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] . На підставі Акту приймання-передачі нерухомого майна від 22.06.2021 укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «ТОЧКА-М», посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. Отже, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстровано за ТОВ «ТОЧКА-М», правовстановлюючі документи на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Нерухоме майно, розташоване за цією адресою на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації, що свідчить про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване майно. Зазначена земельна ділянка ніколи не передавалася відповідачам під будівництво, право власності чи користування за ними не оформлялося. Таким чином у відповідачів відсутні жодні правові підставі щодо користування зазначеною земельною ділянкою. У зв`язку з викладеним позивач просить: 1)усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] та ТОВ «Точка-М» знесення самочинно побудованого нерухомого майна, яке складається з торгівельного павільйону літ. А-1 площею 44,0 м2 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № нерухомого майна: 1192086812101; 2)припинити право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , який складається з торгівельного павільйону літ. А-1 площею 44,0 м2, ганок літ. а та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із закриттям розділу за: - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності: 19616871 від 21.03.2017, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 1192086812101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О.; - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності: 19616736 від 21.03.2017, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 1192086812101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О.; - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності: 19370164 від 03.03.2017, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 1192086812101, посвідчений державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Перцевою І. М.; -Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОЧКА-М» (ЄДРПОУ 41986693), номер запису про право власності: 42691035 від 22.06.2021, реєстраційний № об`єкта нерухомого майна: 1192086812101, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. Відповідач, ТОВ «ТОЧКА-М» надав суду відзив, де зазначив, що в провадженні Дніпровського окружного адміністративного суду перебуває справа № 160/29830/23 за позовом ТОВ «ТОЧКА-М» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, у якій предметом спору є визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 162/41 від 20.09.2023 «Про відмову ТОВ «ТОЧКА-М» у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по фактичному розміщенню торгівельного павільйону. Також, в рамках цієї справи ТОВ «ТОЧКА-М» просить суд зобов`язати Дніпровську міську раду надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0044 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Наразі справа перебуває на стадії судового розгляду, остаточне рішення не прийняте. Викладене підтверджує, що ТОВ «ТОЧКА-М» вчиняються дії, направлені на отримання від позивача дозволу на розробку проєкту землеустрою та відвести земельну ділянку для ведення комерційної діяльності приватного підприємця, що спростовує твердження ДМР про нібито порушення прав останнього на користування та розпорядження земельною ділянкою, оскільки ДМР ігнорує письмові звернення Товариства стосовно відведення земельної ділянки та не приймає у встановленому законом порядку рішення за результатом розгляду вищевказаного клопотання Товариства. Позивач не надав суду документів, які ідентифікують як земельну ділянку, так і нерухоме майно, про знесення якого просить позивач, зокрема: фото таблиці, акти обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, графічні матеріали, висновки землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які б вказували на конкретну земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, яке належить ТОВ «ТОЧКА-М». Позивачем не надано доказів яку саме частину земельної ділянки відповідача займає нерухоме майно, яке складається з будівлі підприємства торгівлі, йог розмір і конфігурацію та яка частина цієї будівлі підлягає знесенню. В рамках даної справи, позивач не довів, що усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою можливе лише єдиним шляхом знесення нерухомого майна, що саме цей захід буде спів мірним з інтересами обох сторін, оскільки такий захід є крайньою мірою. На підставі викладеного, вважають, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт самочинного побудованого нерухомого майна та не обґрунтував необхідність знесення нерухомого майна, власником якого є ТОВ «ТОЧКА-М», а тому позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи Представник позивача надала суду клопотання про розгляд справи без фіксації технічними засобами, позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, повідомлені відповідно до ЦПК України про час та місце розгляду справи. Треті особи до судового засідання не з`явилися, повідомлені відповідно до ЦПК України про час та місце розгляду справи, приватний нотаріус\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Румянцева І.\~О.\~надала заяву\~про розгляд\~справи у\~її відсутність\~згідно вимогам\~чинного законодавства. Клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлева Д. О. від 17.09.2020, справа була прийнята від судді Сліщенко Ю. Г. та позовна заява залишена без руху. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2021 [PERSON] , справа була прийнята від судді Яковлева Д. О. та позовна заява залишена без руху. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2023, відкрито спрощене позовне провадження по цій справі та призначене судове засідання на 09.03.2023. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2023, розгляд справи переведений зі спрощеного провадження на загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 18.12.2023. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2024. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Дніпра від 19.08.2025 року дану справу було прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду по суті на 31.10.2025. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Заочним рішенням Індустрільного районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017 (справа № 202/1032/17), за [PERSON] визнано право власності на торгівельний павільйон загальною площею 44,0 м2 (літера А-1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з торгової зали площею 37,9 м2, підсобного приміщення площею 6,1 м2. Ухвалою Індустрільного районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2017 (справа № 202/1032/17), заочне рішення Індустрільного районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017 скасовано та справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустрільного районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2017 (справа № 202/1032/17), позовна заява залишена без розгляду. Згідно Договору купівлі-продажу торгівельного павільйону від 21.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., реєстр № 812, [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] по частці кожен придбали торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] , має наступні характеристики: торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 44,0 м2, ганок літ. а. Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 17.09.2021, власником земельної ділянки з кадастровим № 1210100000:02:135:0304 за адресою: [ADDRESS] є ПП «Фенікс» ЄДРПОУ 32466138. Згідно Акту № 2 приймання-передачі нерухомого майна від 22.06.2021, [PERSON] , [PERSON] передали, а ТОВ «ТОЧКА-М» прийняло торгівельний павільйон за адресою: [ADDRESS] , має наступні характеристики: торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 44,0 м2, реєстраційний № нерухомого майна: 1192086812101. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.04.2023, право власності об`єкт нерухомого майна торгівельний павільйон, яке складається з торгівельного павільйону літ. А-1 площею 44,0 м2 , ганок літ. а за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № нерухомого майна: 1192086812101: -03.03.2017 зареєстровано Перцевою І. М., державним реєстратором Орлівщинської сільської ради Новомосковського р-ну Дніпропетровської області за [PERSON] на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017; -21.03.2017 зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за [PERSON] на частку на підставі Договору купівлі-продажу торгівельного павільйону від 21.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., реєстр № 812; -21.03.2017 зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за [PERSON] на частку на підставі Договору купівлі-продажу торгівельного павільйону від 21.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О., реєстр № 812; -22.06.2021\~зареєстровано приватним\~нотаріусом Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Кобельницьким\~С.\~І.\~за ТОВ\~«ТОЧКА-М»\~ЄДРПОУ 41986693\~на підставі\~Акта приймання-передачі\~нерухомого майна від 22.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С. І. Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.11.2023 (справа № 160/29830/23, відкрито провадження за позовом ТОВ «ТОЧКА-М» до Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Дніпровської міської ради № 162/41 від 20.09.2023 «Про відмову ТОВ «ТОЧКА-М» у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по фактичному розміщенню торгівельного павільйону, зобов`язання надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0044 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 (справа № 160/12883/22), яке набрало законної сили 31.03.2023, визнано протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо неприйняття рішення за результати розгляду клопотання ТОВ «ТОЧКА-М» про надання дозволу на розроблення\~проєкту землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~орієнтованою площею\~0,0044\~га,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] та на якій розміщена будівля: торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 44,0 м2, для ведення комерційної діяльності приватного підприємця. Зобов`язати Дніпровську міську раду у встановленому чинним законодавством порядку розглянути повторно клопотання ТОВ «ТОЧКА-М» про надання дозволу на розроблення\~проєкту землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~орієнтованою площею\~0,0044\~га,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] та на якій розміщена будівля: торгівельний павільйон літ. А-1 загальною площею 44,0 м2, для ведення комерційної діяльності приватного підприємця та прийняти відповідне рішення за результатами розгляду цього клопотання. За повідомленням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.06.2024, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.02.2024 (справа № 160/29830/23) провадження у справі зупинено, до набрання законної сили рішенням по справі № 932/5684/20. V. Оцінка суду Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч. 3 ст. 375 ЦК України). Відповідно до змісту ч. 4 ст. 375 ЦК України,у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються ст. 376 ЦК України. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості знаходиться в межах населеного пункту, належить до комунальної форми власності і розпоряджається такою ділянкою Дніпровська міська рада. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що Дніпровською міською радою не приймалось жодних рішень з приводу надання відповідачам земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] для будь-яких цілей, оскільки жодних доказів про це матеріали справи не містять. Вказане підтверджується також тим, що лише у 2021 році відповідач ТОВ «ТОЧКА-М» звернулося до позивача про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за вказаною адресою по фактичному розміщенню торгівельного павільйону. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частина третя). Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав власника розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення, що передбачено п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Отже, у разі доведеності факту самовільного зайняття його земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, позивач не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням ст.ст. 376, 391 ЦК України і ст.ст. 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Згідно зі ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Частиною 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, чинним законодавством для спірних правовідносин визначено єдину підставу для набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, яка, як вбачається з обставин справи, не настала. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України). Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Відтак, визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 цієї статті. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18 (провадження № 61-22552св19)). Судом встановлено, що торгівельний павільйон загальною площею 44,0 м2 (літера А-1), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та без відповідних дозвільних документів, а заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2017, яким право власності на вказаний об`єкт нерухомості визнано за [PERSON] скасовано 08.06.2017 та позовна заява залишена без розгляду 17.10.2017. Те, що земельна ділянка не відведена під будівництво спірного об`єкту нерухомості також доводить спір між позивачем та ТОВ «ТОЧКА-М» у Дніпропетровському окружному адміністративному суді (справа № 160/29830/23) щодо відмови у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки під цей самочинно збудований торгівельний павільйон. Таким чином суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки здійснене самочинне будівництво на земельній ділянці, яка належить до земель Дніпровської міської ради, що не породжує права власності й свідчить про відсутність підстав для реєстрації відомостей про об`єкт нерухомості. Щодо доводів відповідача ТОВ «ТОЧКА-М» про відсутність розмірів земельної ділянки з якої необхідно знести самочинне будівництво, то суд вважає, що це не є підставою для відмови у позові, оскільки позивачем заявлені вимоги знесення зі всієї земельної ділянки на якій розташований об`єкт нерухомого майна. Щодо доводів відповідача ТОВ «ТОЧКА-М» що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою суд не приймає їх до уваги, оскільки позивач взагалі не відводив земельну ділянку для будівництва самочинної будівлі і бажає її знесення, а не переобладнання, перепланування тощо. У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» законодавець визначив, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «The former king of Greece and others v. Greece» (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Крім того, ЄСПЛ у рішенні «Брайловська проти України» (Braylovska v. Ukraine)\~встановив, що відбулося «позбавлення майна» у розумінні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та зазначив, що, Суд має встановити, чи було оскаржуване позбавлення майна виправданим відповідно до цього положення. Суд наголосив, що для відповідності статті 1 Першого протоколу до Конвенції позбавлення майна має відповідати трьом умовам: воно має здійснюватися «на умовах, передбачених законом», що виключає будь-які свавільні дії національних органів влади, здійснюватись «в інтересах суспільства» та забезпечувати справедливий баланс між правами власника та інтересами суспільства (рішення ЄСПЛ у справі «Вістінш і Перепьолкінс проти Латвії» (Vistins and Perepjolkins v. Latvia)). Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції («на умовах, передбачених законом») полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у мирне володіння майном має бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy)). Перш за все, це означає відповідність вимогам національного законодавства (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece)). Вона також посилається на якість відповідного закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy)). Право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачами права власності на ці будівлі становить пропорційне втручання у право власності ТОВ «ТОЧКА-М» з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання. Судом встановлено, що порушення справедливого балансу інтересів позивача як власника земельної ділянки та відповідача немає, і захід втручання у право володіння відповідача шляхом повернення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва є пропорційним визначеній меті. Судом також встановлено, що будівництво спірної будівлі здійснювалось з порушенням вимог, встановлених законами України та окремих підзаконних актів. [PERSON] , а також наступні власники спірної будівлі, не набули право власності на ці будівлі у встановленому законом порядку. При цьому, суд враховує висновки, викладені в постанові ВС від 22.02.2022, справа № 203/5561/16. За цих обставин суд приходить до висновку, що наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог. Крім цього, суд також зауважує, що на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 26.07.2024 № Р-314/0/3-24, відбулася зміна назви вулиці і спірне нерухоме майно на теперішній час розташовано за адресою: вул. Василя Барки, 6Б, Шевченківській р-н, м. Дніпро. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Судові витрати у справі складаються з судового збору, який в силу ст.\~141\~ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів [PERSON] та ТОВ «ТОЧКА-М» в рівних частках на користь позивача у сплаченому розмірі. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 331, 373, 375, 376, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 125, 152, 212 ЗК України, Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~Закону України\~«Про регулювання\~містобудівної діяльності» та

Outcome: approved