Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

30 липня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідно заявлених вимог, позивач просив суд визнати за ним право власності у розмірі 5/6 частини на земельну ділянку, кадастровий номер 1221411000:02:009:0177, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0.1000 га, розташовану в [ADDRESS] , яка належала померлому, [INFO] [PERSON] , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДІ N? 004687, виданого 13 лютого 1996 року. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 8 квітня 1958 року в Підгороднянському РАЦС Дніпропетровського району зареєстрований шлюб між позивачем та [PERSON] . В період сумісного життя [PERSON] була надана земельна ділянка в [ADDRESS] (по документу) N? 44а, площею 1050 кв.м. Земельна ділянка була надана згідно договору про передачу безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, укладеним 10 травня 1958 року між [PERSON] та Виконкомом Дніпропетровського райвиконкому депутатів трудящихся. Договір був посвідчений нотаріусом Першої дніпропетровської державною нотаріальною конторою 09.06.1958 та зареєстрований в реєстрі за N? 2-100061. В даний час даний адрес є [ADDRESS] . На вище зазначеній земельній ділянці вони разом з чоловіком за сумісні гроші та сумісним трудом побудували домоволодіння, яке було зареєстровано за померлим. Право власності на домоволодіння було зареєстроване в БТІ Слобожанської селищної ради 10 серпня 1964 року за реєстром N? 2447-18. Дані обставини підтверджуються довідкою N? 112 від 16.02.2024 КП „Бюро технічної інвентаризації" Слобожанської селищної ради. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові, на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] є позивача та її померлого чоловіка спільною сумісною власністю. Рішенням Виконавчого комітету Підгороднянської міської ради народних депутатів від 30 січня 1996 року за N? 10 [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серія ДП N? 0044687, а саме - земельну ділянку площею 0.1010 га, розташовану в м. Підгородне для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, та ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю N? 5135. Оскільки земельна ділянка не мала кадастрового номеру позивач був змушений його отримати. Згідно витягу з Державного земельного кадастру кадастровий номер 1221411000:02:009:0177. Після проведення геодезйомки було встановлено, що на даний час розмір земельної ділянки є 0.1000 га. Згідно до ч.1 п. 5 ст. 57 СК України до особистої приватної власності чоловіка та дружини відноситься земельна ділянка, набута ним чи нею за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні. Таким чином земельна ділянка N? 58 по вул. Державна в місті Підгородне знаходиться у особистій власності [PERSON] . В шлюбі з чоловіком позивач має двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер позивача чоловік [PERSON] . 03 грудня 2010 року про відмову від спадщини на користь [PERSON] було подано заяву в нотаріальную контору [PERSON] . 17 травня 2024 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори, позивачу, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності, як дружині на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 213 спадщини, що складає 2/3 частини житлового будинку ( НТВ 028983). Разом це складає 5/6 права власності на домоволодіння. Позивача право власності на 5/6 частки домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 17.05.2024, що підтверджується Витягом. Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати позивачу свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв?язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок. Позивач ввжає, що нотаріус виходив з того, що земельна ділянка є особистою власністю померлого. У зв?язку з даною відмовою нотаріуса позивач змушени звертатися до суду з даним позовом. На даний час позивач є власником 5/6 частини домоволодіння [ADDRESS] . (3/6 частини як дружина померлого, 2/6 як спадкоємиця). [PERSON] при своєму житті не залишив заповіту. Оскільки згідно Витягу з Державного реєстру речових прав 17.05.2024 позивач є власником 5/6 частини домоволодіння і оскільки цільове призначення земельної ділянки являється саме для будівництва та обслуговування жилого будинку і таке призначення не змінюється, вона маю право на спадкування 5/6 частини земельної ділянки [ADDRESS] . Таким чином спадкоємцю [PERSON] залишається в спадщину 1/6 частина домоволодіння та 1/6 частина земельної ділянки розташовані по [ADDRESS] . Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 05 лютого 2025 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по вищевказаній справі було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», що набрав чинності 25 квітня 2025 року, визначено змінити найменування Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області. Також визначено, що зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду". Ухвалою суду від 21 травня 2025 року клопотання представника правонаступника позивача про залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - задоволено. Замінено позивача [PERSON] , яка померла [INFO] на її правонаступника - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Позовна заява не змінювалася та не доповнювалася та не уточнювалася. Представник позивача в своїй заяві просив справу розглянути без участі позивача та його представника. Позовні вимоги пітримують в повному обсязі та просили суд позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилися, надав заяву про визнання позову та розгляд справи участі без його. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилися, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа до суду не зявилася, про причини неявки не повідомила, в заяві до суду прохала справу слухати без її участі. Враховуючи наведене суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Суд, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими та витребуваними доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що 8 квітня 1958 року в Підгороднянському РАЦС Дніпропетровського району зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В період сумісного життя [PERSON] була надана земельна ділянка в [ADDRESS] (по документу) N? 44а, площею 1050 кв.м. Земельна ділянка була надана згідно договору про передачу безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, укладеним 10 травня 1958 року між [PERSON] та Виконкомом Дніпропетровського райвиконкому депутатів трудящихся. Договір був посвідчений нотаріусом Першої дніпропетровської державною нотаріальною конторою 09.06.1958 та зареєстрований в реєстрі за N? 2-100061. В даний час даний адрес є [ADDRESS] . На вище зазначеній земельній ділянці вони разом з чоловіком за сумісні гроші та сумісним трудом побудували домоволодіння, яке було зареєстровано за померлим. Право власності на домоволодіння було зареєстроване в БТІ Слобожанської селищної ради 10 серпня 1964 року за реєстром N? 2447-18. Дані обставини підтверджуються довідкою N? 112 від 16.02.2024 КП „Бюро технічної інвентаризації" Слобожанської селищної ради. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові, на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Таким чином, домоволодіння [ADDRESS] є позивача та її померлого чоловіка спільною сумісною власністю. Рішенням Виконавчого комітету Підгороднянської міської ради народних депутатів від 30 січня 1996 року за N? 10 [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серія ДП N? 0044687, а саме - земельну ділянку площею 0.1010 га, розташовану в м. Підгородне для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, та ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю N? 5135. Оскільки земельна ділянка не мала кадастрового номеру позивач був змушений його отримати. Згідно витягу з Державного земельного кадастру кадастровий номер 1221411000:02:009:0177. Після проведення геодезйомки було встановлено, що на даний час розмір земельної ділянки є 0.1000 га. Згідно до ч.1 п. 5 ст. 57 СК України до особистої приватної власності чоловіка та дружини відноситься земельна ділянка, набута ним чи нею за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні. Таким чином земельна ділянка N [ADDRESS] знаходиться у особистій власності [PERSON] . Від шлюбу з [PERSON] позивач має двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] (чоловік позивача). Судом також встановлено, що 03 грудня 2010 року нотаріусом Дніпровської районної\~державної нотаріальна\~контора було\~відкрито спадкову справу смерті [PERSON] було відкрито на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої [PERSON] , сином спадкодавця. 03 грудня 2010 року заяву про прийняття спадщини подала дружина спадкодавця, [PERSON] , а також заяву про відмову від належної частки спадщини на користь дружини спадкодавця подав [PERSON] . Судом встановлено, що 03 грудня 2010 року про відмову від спадщини на користь [PERSON] було подано заяву в нотаріальную контору [PERSON] . Також встановлено, що згідно заяви [PERSON] від 28 липня 2015 року, останій підтвердив, що йому відомо про відкриття спадщини після померлого [INFO] його батька [PERSON] та зазначено, що останнім пропушено срок для прийняття спадщини, до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде, фактично в управління спадковим майном не вступав та не заперечував проти отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] 17 травня 2024 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори, позивачу, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності, як дружині на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 213 спадщини, що складає 2/3 частини житлового будинку ( НТВ 028983). Разом це складає 5/6 права власності на домоволодіння. Позивача право власності на 5/6 частки домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 17.05.2024. Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати позивачу свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв?язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок. Позивач ввжає, що нотаріус виходив з того, що земельна ділянка є особистою власністю померлого. У зв?язку з даною відмовою нотаріуса позивач змушени звертатися до суду з даним позовом. Також судом з урахуванням вище викладеного встановлено, що інших спадкоємців, після смерті [PERSON] , які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, з урахуванням заяви [PERSON] про\~відмову від\~спадщини на\~корсить [PERSON] ні за законом ні за заповітом не встановлено, а тому єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , була його дружина [PERSON] . Судом встановлено,\~що [PERSON] , померла [INFO] , у зв`язку з чим ухвалою суду від 21 травня 2025 року клопотання представника правонаступника позивача про залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - задоволено. Замінено позивача [PERSON] , яка померла [INFO] на її правонаступника - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Однак після заміни позивача позовна заява не змінювалася та не доповнювалася та не уточнювалася. Отже, за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який почався з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у порядку спадкування за законом було прийнято його дружиною [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати [PERSON] свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв?язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок. Отже, суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Судом також встановлено, що 03 грудня 2010 року нотаріусом Дніпровської районної\~державної нотаріальна\~контора було\~відкрито спадкову справу смерті [PERSON] було відкрито на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої [PERSON] , сином спадкодавця. 03 грудня 2010 року заяву про прийняття спадщини подала дружина спадкодавця, [PERSON] , а також заяву про відмову від належної частки спадщини на користь дружини спадкодавця подав [PERSON] . Судом встановлено, що 03 грудня 2010 року про відмову від спадщини, після смерті [PERSON] , на користь [PERSON] було подано заяву в нотаріальную контору [PERSON] , тобто останній у встановлений законом порядку та строк звернувся з відповідною заявою про відмову від спадщини і є таким, що не приняв спадщину. Кірм того встановлено, що [PERSON] у встановлений законом порядку та сроку до відповідної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , не звертався. Також зазначене, підтверджується заявою [PERSON] від 28 липня 2015 року, в якій останій підтвердив, що йому відомо про відкриття спадщини після померлого [INFO] його батька [PERSON] та зазначено, що останнім пропушено срок для прийняття спадщини, до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде, фактично в управління спадковим майном не вступав та не заперечував проти отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , тобто останній є таким, що не приняв спадщину. \~ \~ \~ \~17 травня 2024 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори, позивачу, [PERSON] було видане свідоцтво про право власності, як дружині на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на 213 спадщини, що складає 2/3 частини житлового будинку ( НТВ 028983). Разом це складає 5/6 права власності на домоволодіння. Позивача право власності на 5/6 частки домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 17.05.2024. \~ \~ \~ \~Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати позивачу свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв?язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок. Позивач ввжає, що нотаріус виходив з того, що земельна ділянка є особистою власністю померлого. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, згідно\~ст.1269 ЦК України. При цьому, такі дії повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк. Пропуск такого строку, позбавляє спадкодавця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору, який пропущено з поважних причин, і потребує пред`явлення нею позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Також судом з урахуванням вище викладеного встановлено, що інших спадкоємців, після смерті [PERSON] , які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, з урахуванням заяви [PERSON] про відмову від спадщини на корсить [PERSON] , а також заяви [PERSON] від 28 липня 2015 року, останій підтвердив, що йому відомо про відкриття спадщини після померлого [INFO] його батька [PERSON] та зазначено, що останнім пропушено срок для прийняття спадщини, до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде, фактично в управління спадковим майном не вступав та не заперечував проти отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] , ні за законом ні за заповітом не встановлено, а тому єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , була його дружина [PERSON] . Отже, за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який почався з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у порядку спадкування за законом було прийнято його дружиною [PERSON] , однак постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати [PERSON] свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв?язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок. Позивач ввжає, що нотаріус виходив з того, що земельна ділянка є особистою власністю померлого. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину,\~а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Зазначені у позові позивачем відповідачі з урахуванням вище викладеного не є спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . У цій\~справі предметом\~спору є\~визнання за\~позивачем права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , а потім [PERSON] . Позов пред`явлено до [PERSON] , [PERSON] , які є неналежними відповідачами, оскільки належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовної вимоги внаслідок пред`явлення позову до неналежних відповідачів. Позивач чи його представник у встановленому законом порядку заяв чи клопотань про зміну первісних відповідачів на належного відповідача чи залучення співвідповідача не подавав та не звертався. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. …Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Таким чином позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed