Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

У вересні 2025 року через систему «Електронний суд» до Фастівського міськрайонного суду Київської області було подано позов товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (далі, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», позивач) до [PERSON] (далі, відповідачка) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог стверджується, що 02.12.2015 між публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» (далі, ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», первісний кредитор) та [PERSON] , як позичальницею було укладено угоду № 200396457 щодо кредитування. Після укладення цієї угоди відповідачці були перераховані грошові кошти у сумі 21 133,25 гривень на умовах строкового платного користування з подальшим поверненням та сплатою процентів за користування. Однак, відповідачка, як позичальниця, своїх обов`язків щодо повернення кредиту і сплати процентів за користування грошовими коштами не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 33 969,17 гривень, що складається із заборгованості за тілом кредиту 11 237,25 гривень, заборгованості за відсотками 22 731,92 гривня 20 липня 2020 року між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги заборгованості за угодою № 200396457. Внаслідок цього, позивач, як новий кредитор, має право вимагати стягнення з відповідачки заборгованості за угодою № 200396457\~щодо кредитування від\~02\~грудня 2018\~рокуі заборгованість у розмірі, зазначеному в позовній заяві, повинна бути стягненою на його користь в примусовому порядку згідно із рішенням суду. Крім цього позивачем, як новим кредитором, заявлені до стягнення 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України 3 054,44 гривні, інфляційні втрати 7 427,85 гривень. Позивачем наведені обставини, які на його думку свідчать про існування поважних причин для відмови у пропуску строку позовної давності та представник позивача просить поновити цей строк. Також позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін спору, судове засідання призначено на 04 листопада 2025 року на 10.00 год. 09 жовтня 2025 року з використання системи «Електронний суд» відповідачкою подано відзив на позовну заяву. Узагальнений зміст відзиву на позовну заяву свідчить, що відповідачка, не заперечуючи обставин укладення кредитного договору та переходу права вимоги до позивача, як нового кредитора, стверджує про відсутність підстав для стягнення боргу та інфляційних втрат та 3 процентів річних, так як позивачем не доведено існування боргу, згідно наданих документів, в неї існує переплата, документи, якими обґрунтовано існування боргу, не містять необхідних реквізитів та, по суті, є неналежними доказами. Також акцентовано увагу на тому, що 3 проценти річних та інфляційні втрати нараховані в період дії воєнного стану. В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, в прохальній частині позову просив провести розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують, просив позов задовольнити (а. с. 10 т. 1). В судове\~засідання відповідачка,\~будучи належним\~чином повідомленою\~про час\~і дату\~проведення судового\~засідання,\~не з`явилася, причин неявки не повідомила, клопотання про відкладення судового засідання чи оголошення перерви не заявила. З урахуванням викладеного, на підставі приписів частини 1 статті 233 ЦПК України, суд проводить розгляд справи без участі представника позивача, відповідачки. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх докази, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 07 листопада 2025 року до 09 години 50 хвилин. Ознайомившись зі змістом позову та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини справи. Так, судом встановлено, що 02 грудня 2015 року між публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та [PERSON] було укладено угоду (кредитний договір) № 200396457. Договір укладено шляхом підписання заяви позичальника та заповнення анкети (а. с. 156-158 т. 4). Згідно умов угоди, сума кредиту 21 133,25 гривні, строк кредиту 465 днів з 02.12.2015 по 02.03.2017 року, розмір процентної ставки 0,0001 % річних, комісія за обслуговування кредитної заборгованості 3%, починаючи з 11 місяця дії кредитного договору. Для підтвердження обставин щодо перерахування коштів позивачем була надана виписка по особовим рахункам з 23 травня 2016 року до 27 липня 2020 року (а. с. 12, т. 1 а. с. 131, т. 4). Відповідачка не заперечує сам факт укладення договору та погодження його умов, також не заперечує обставин відступлення права вимоги до позивача, як нового кредитора. Однак, при цьому, стверджує про існування в неї переплати за кредитом та процентами і ставить під сумнів допустимість наданої позивачем виписки, як доказу. Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини урегульовані наступними правовими нормами. Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину. При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів\~частини 1\~статті 638\~ЦК України,\~договір є\~укладеним,\~якщо сторони\~досягли згоди\~з усіх\~істотних умов\~договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги. З урахування встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачкою, як позичальницею, був укладеним договір № 200396457 та погоджені його умови, а також на виконання умов цього договору банком були перераховані кошти на оплату товарів, придбаних відповідачкою. Відповідачка зазначені обставини не заперечує. Також, суд вважає, що після укладення договору відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року № 7_БМ до позивача, як нового кредитора, перейшли права уповноваженої сторони в зобов`язанні. Відповідачка цих обставин не заперечує. Разом із тим, в силу приписів статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести існування обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. З урахуванням наведених норм, саме позивач, посилаючись на існування заборгованості відповідачки за договором, повинен довести існування цієї заборгованості та її розмір. Для підтвердження обставин існування заборгованості позивачем надано виписку з банківського рахунку та розрахунок заборгованості, в якому містить лише вказівка про загальну суму боргу у розмірі 33 969,17 гривень, без зазначення конкретних обставин щодо часу виникнення заборгованості, періоду нарахування процентів, застосованої процентної ставки (а. с. 211). Суд зазначає, що в силу приписів частини 1, 2 статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно приписів частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно приписів частини 2 цієї статті, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа\~(форми); дату\~складання; назву\~підприємства,\~від імені\~якого складено\~документ; зміст\~та обсяг\~господарської операції,\~одиницю виміру\~господарської операції; посади\~і прізвища\~(крім\~первинних документів,\~вимоги до\~яких встановлюються\~Національним банком\~України)\~осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Згідно із пунктом 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою НБУ від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на дату складення виписки про рух коштів по рахунку), виписка з\~клієнтського рахунку\~може слугувати\~первинним документом,\~що підтверджує\~факт списання/зарахування\~коштів з/на\~цього/цей\~рахунку/рахунок\~клієнта,\~якщо вона\~містить такі\~реквізити: 1)\~назву документа\~(форми); 2)\~дату складання; 3)\~найменування клієнта/банку,\~прізвище,\~власне ім`я\~та по\~батькові (за\~наявності)\~фізичної особи; 4)\~зміст та\~обсяг операції\~(підстави\~для її\~здійснення)\~та одиницю\~її виміру\~за кожною\~операцією,\~відображеній у\~виписці з\~рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Разом із тим, виписка про рух коштів, що долучена до справи, не містить особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку та, відповідно, не є первинним документом і доказом, що підтверджує рух коштів на рахунку і правильність визначення розміру заборгованості. Крім того, як зазначалося вище, позивачем наданий розрахунок заборгованості, який лишу фіксує суму заборгованості і не конкретизує, яким чином та за який період вона виникла. З цього розрахунку неможливо визначити, які саме суми були сплачені відповідачкою в рахунок погашення боргу, і які суми були спрямовані банком, як кредитором, в рахунок оплати тіла кредиту, комісійних платежів та процентів. Крім того, позивачем заявлені до стягнення проценти (відсотки) у розмірі 22 731,92 гривні. Однак, згідно умов договору розмір процентної ставки становить 0,0001 % річних, тоді як комісія, що нараховується з 11 місяця дії договору 3 % щомісячно. Строк кредиту 456 днів (а. с. 156, т. 4). Отже, максимальний розмір процентів, що міг бути нарахованим в період строку кредитування 0,026 гривень (21 133,25 гривень х 0,0001 % : 365 днів х 456 днів), однак заявлена до стягнення сума 22 731,92 гривень. Позивачем не зазначено про підстави для збільшення розміру нарахованих процентів і, як зазначалося вище, не надано відповідного розрахунку. Крім того, умовами договору передбачено нарахування комісії за обслуговування кредиту, однак відповідних сум до стягнення не заявлено, як і не повідомлено суду про причини не здійснення такого нарахування, також не вказано, чи здійснювались платежі відповідачкою в рахунок оплати комісії, якщо так то в якій сумі. З огляду на приписи пунктів 4, 5 частини 3 статті 2, статей 12, 13 ЦПК України, в цивільному судочинстві дії принцип змагальності і диспозитивності, суд не виконує активної ролі у збиранні доказів. Суд вважає, що надані позивачем докази не доводять обставин, які б свідчили про розмір заборгованості відповідачки, як позичальниці за кредитним договором. В силу приписів частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд констатує, що заявлений до стягнення розмір заборгованості не є доведеним за допомогою допустимих та достатніх доказів, а отже відсутні підстави для стягнення боргу у розмірі, визначеному позивачем. Далі, згідно приписів частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні втрати та 3 проценти річних можуть бути нарахованими виключно у випадку встановлення факту порушення грошового зобов`язання боржником. Однак, як зазначалося вище, надані позивачем докази не дають можливість суду встановити чи підтвердити існування обставин, які б свідчили про порушення відповідачкою, як позичальницею, умов кредитного договору. З урахуванням викладеного, підстави для стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних відсутні. Далі,

Outcome: dismissed