Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

У червні\~2025\~року [PERSON] ,\~через представника\~адвоката Замшу\~Д.Д.,\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~Бобринецької міської\~ради Кіровоградської\~області про визнання\~майнових прав\~забудовника як\~таких,\~що входять\~до складу\~спадщини.\~В обґрунтування позову вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на майнові права\~забудовника житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємицею його майна стала мати позивача - [PERSON] , яка на момент смерті спадкодавця проживала разом зі спадкодавцем. Проте вона не встигла за життя оформити своє право на спадкове майно та [INFO] померла. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері, тому для оформлення спадкових прав він звернувся до державного нотаріуса, але останній постановою відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказане нерухоме майно. Оскільки батько мав усі належні документи та на правовій підставі здійснив будівництво вказаного житлового будинку, проте не здав його в експлуатацію, а мати успадкувала після його смерті вказане майно, проте також не оформила належних правовстановлюючих документів, просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті матері права і обов`язки забудовника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27.06.2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] \~ \~ \~ \~в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду заяв чи клопотань не подав. Представник позивача адвокат Замша Д.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Також надав згоду на заочний розгляд справи, у зв`язку з неявкою представника відповідача в судове засідання. У подальшому подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача (а.с.171). Представник відповідача Бобринецької міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі та відзив до суду не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі\~ст. 280 ЦПК України,\~оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх у відповідності до ст.89 ЦПК України вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бобринецького районного управління юстиції у Кіровоградській області 01.07.2014 року (а.с.18). [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Бобриецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 05.09.2023 року (а.с.19). Той факт, що [PERSON] та [PERSON] батьки позивача підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , виданим Бобринецьким райбюро ЗАГС Кіровоградської області 15.02.1967 року (а.с.14). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №81714683 від 01.07.2025 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №81714694 від 01.07.2025 року встановлено, що заповіти від імені [PERSON] не посвідчувалися (а.с.80, 87). З матеріалів спадкової справи №177-2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.123-139), яка заведена 15.08.2014 року Бобринецькою державною нотаріальною конторою встановлено, що єдиним спадкоємцем майна померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину за законом, при цьому, позивач [PERSON] відмовився від спадщини після смерті батька, про що у строки, визначені законом для прийняття спадщини, подав 15.08.2014 року заяву до Бобринецької державної нотаріальної контори. З вказаних матеріалів спадкової справи також встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла земельна ділянка № [NUMBER] , площею 6,5853 га, кадастровий номер 3520887901:02000:0303, на яку [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за №46 від 31.01.2015 року, й інформації про успадкування нею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] матеріали цієї спадкової справи не містять. Після смерті [INFO] матері [PERSON] , позивач [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Дроздової О.П. із заявою від 27.11.2023 року про прийняття спадщини за законом, та останньою 27 листопада 2023 року заведено спадкову справу №129/2023 (а.с.89-122). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 11.07.2024 року за №370/02-31 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою такої відмови нотаріус вказав відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстроване, а сторона договору забудови - [PERSON] помер, провести державну реєстрацію прав на нерухоме майно є неможливим, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений будинок (а.с.20-21). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №81714663 від 01.07.2025 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №81714659 від 01.07.2025 року встановлено, що заповіти від імені [PERSON] не посвідчувалися (а.с.87 зворот 88 зворот). Судом також встановлено, що за життя батько позивача [PERSON] у 1968 році розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з Рішення №96 засідання Виконкому Бобринецької міської Ради депутатів трудящих від 16 квітня 1968 року, [PERSON] надано право на індивідуальне будівництво жилого будинку за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв.м. Також зобов`язано його отримати усю технічну документацію на право на індивідуальне будівництво до 15 липня 1968 року (а.с.35). З Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат з однією до п`яти включно від 27.07.1968 року вбачається, що Виконком Бобринецької міськради надав [PERSON] земельну ділянку площею 600 кв.м. під забудову житлового будинку житловою площею 42,5 кв.м. на три кімнати за адресою: [ADDRESS] , та яке мав закінчити не більш як за три роки (п.4 Договору) ( а.с.37-40). Як зазначено у пункті 9 Договору по закінченню будівництва всі зведені будови переходять у власність забудовника після визнання їх приймальною комісією Ради депутатів трудящих повної готовності, оформлених актом комісії. Відповідно рішення №292 засідання виконкому Бобринецької міської Ради депутатів трудящих від 27.11.1972 року, [PERSON] продовжено дію рішення міськвиконкому від 16 квітня 1968 року про надання права на індивідуальне будівництво житлового будинку в зв`язку з тим, що він із-за хвороби не закінчив індивідуальне будівництво на протязі трьох років. Термін дії рішення продовжено до 01 липня 1973 року (а.с.34). Відповідно до Рішення Бобринецької міської ради Кіровоградської області за №359 від 12.12.1996 року, та списку громадян, [PERSON] передалася у приватну власність земельна ділянка площею 0,0600 за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). З матеріалів інвентаризаційної технічної справи №1425 та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] від 11.08.2024 року вбачається, що за вказаною адресою на земельній ділянці площею 562,8 кв.м. забудовано: А - житловий будинок загальною площею 72,4 кв.м.; а - веранда; кр - ганок; В, (в) - погреб (вхід погреб); Г - сарай/літня кухня; Д - туалет; Б -басейна; К - колодязь; № - ворота; кр1 - ганок та кр2 ганок (а.с.143). Проте вказані матеріали не містять Акту введення в експлуатацію вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Матеріали також не містять будь-якого правовстановлюючого документа на ім`я спадкодавців на вказане майно. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Правовідносини щодо забудови спадкодавцем відповідного житлового будинку, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно такого об`єкту нерухомого майна, виникли під час дії Цивільного Кодексу УРСР (1963 року). Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до вимог абзацу 1 ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що спірний житловий будинок почав будуватися в 1968 році та був збудований у\~1973 році. У 1973 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня\~\~ 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від\~\~\~26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.\~ Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня\~\~ 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року було визначено, що \~реєстрацію \~будинків \~з \~обслуговуючими \~їх \~будівлями \~ і\~спорудами \~та \~домоволодінь \~у \~містах \~і \~селищах \~міського \~типу Української\~РСР провадять\~бюро технічної\~інвентаризації виконкомів\~місцевих Рад\~депутатів трудящих.\~Реєстрації підлягають\~всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подані оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації, а саме нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року «Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» («Відомості Верховної Ради УРСР» 1949 року № 3) та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином,\~враховуючи вищезазначені\~норми та\~вимоги п.\~9\~Договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат з однією до п`яти включно від 27.07.1968 року саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради депутатів трудящих акта державної комісії про прийняття збудованого спадкодавцем [PERSON] у 1973 році житлового будинку в експлуатацію цей громадянин міг набути статусу власника житлового будинку та згідно зі\~статтею 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року\~він міг набути право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Проте, з досліджених доказів та безпосередньо з інвентарної справи №1425 ОКП КООБТІ домоволодіння за адресою: [ADDRESS] вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зданий в експлуатацію. Окрім того, на звороті Зводного оціночного акта по домоволодінню [ADDRESS] а також мається запис інженера БТІ та штемпель «збудовано самовільно» щодо сараю літ «Г». Також даний факт підтверджується архівною довідкою КОР КООБТІ від 09.05.2024 року, з якої слідує, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за станом до 01.01.2013 року не зареєстрований, державна реєстрація права власності не проводилася (а.с.143). Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Згідно з пунктами 1.1, 2.1 Порядку надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Мінбудархітектури України від 10 серпня 1993 року N 136 (який був чинним до січня 2001 року) дозвіл на будівництво є юридичним документом, що посвідчує право забудовника та генпідрядчика на виконання будівельних робіт, їх фінансування, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж видачу ордерів на земляні роботи. Для реєстрації об`єкта та одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до органу, зокрема, документ, що посвідчує право забудовника (замовника) на користування (власність земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт (будова); рішення відповідної ради народних депутатів про погодження будівництва або державного виконавчого органу в разі делегування йому радою своїх повноважень в цьому питанні; затверджену в установленому порядку проектно кошторисну документацію та висновок відповідного місцевого органу у справах містобудування і архітектури про узгодження проектної документації відповідного будівництва. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно з пунктом 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав та обов`язків забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17). Подібні висновки Верховний Суд зробив також у постановах від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18). Забудовник (замовник) - це особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку, подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення, реконструкції) об`єкта містобудування. Отже, для спадкування прав забудовника спадкодавець за життя повинен набути увстановленому законодавством порядку право на забудову земельної ділянки та отримати документи дозвільного характеру для проєктування будівництва й виконання будівельних робіт. З матеріалів справи вбачається, що батьку позивача [PERSON] у встановленому законом порядку була виділена земельна ділянка - рішенням виконавчого комітету Бобринецької міської Ради депутатів №96 від 16.04.1968 року надано земельну ділянку у безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва, на ділянці площею 600 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та надано відповідний дозвіл на будівництво вказаного нерухомого майна. Згідно технічного паспорта, виготовленого ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентиризації», станом на 11 серпня 2014 року, житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом незавершеного будівництва (а.с.22-26). Враховуючи, що незакінчений будівництвом житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , будувався спадкодавцем на земельній ділянці, відведеній для цієї мети на підставі належних дозвільних документів, тому його права та обов`язки як забудовника увійшли до складу спадщини як після смерті [PERSON] , так і після смерті спадкоємця останнього, яка прийняла спадщину, [PERSON] .. Отже, з вказаного можна зробити висновок, що у свою чергу позивач, як єдиний спадкоємець майна померлої [PERSON] за законом, також набув права на спадкування майнових прав та обов`язків забудовника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин першої та четвертої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволення, а саме за ним слід визнати у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , права і обов`язки забудовника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved