Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача і просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позов вмотивований посиланням на те, що відповідач із моменту відкриття виконавчого провадження і по час подання позову має суми заборгованості по сплаті аліментів, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться його життям та успіхами, добровільно самоусунувся від виховання і утримання сина. Відповідач скористався правом на відзив (а.с.43-47), проти позову заперечує. Вказує, що до жовтня 2022 року мав фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу із позивачем. У них народився син і до жовтня 2022 року вони вели спільний побут у м. Київ, далі позивач із дитиною повернулася у село за місцем своєї реєстрації. Спочатку у них була домовленість про те, що відповідач буде перераховувати кошти на утримання дитини на картку і він зробив переказ в сумі 4020,11 грн, однак у подальшому позивач обрала примусове стягнення аліментів та пред`явила до виконання судовий наказ, який раніше забирала із виконавчої служби м. Києва. Стосунки із позивачем погіршилися, із 2023 року позивач перестала спілкуватися із відповідачем, виїхала до м. Чернігова, її нову адресу він не знав. Вона заблокувала його в соціальних мережах. У листопаді 2023 року він звертався до служби у справах дітей Городнянської міської ради із заявою про встановлення графіку спілкування з дитиною. 06 грудня 2023 року уповноважений представник служби повідомив, що матір і дитина на території Городнянської ОТГ не проживають та порекомендували звернутися із аналогічною заявою за місцем фактичного проживання матері і дитини. Оскільки їх фактично місця проживання відповідач не знав, за дорученням його мати [PERSON] звернулася до Подільського управління поліції ГУНП в м. Києві щодо розшуку його малолітнього сина, оскільки саме у м. Києві вони востаннє проживали однією сім`єю. У вересні 2025 року, коли дізнався про місце проживання позивача із сином, подав заяву до служби у справах дітей Чернігівської міської ради про встановлення графіку спілкування з дитиною. Перед цим у квітні 2025 року позивач пропонувала йому добровільно відмовитися від своєї дитини, вказуючи, що створила нову сім`ю і дитина має іншого батька. Відповідач просив спілкування із своїм сином. Вона відмовила і подала позов про позбавлення його батьківських прав. Вказує, що позивач свідомо перешкоджала відповідачу приймати участь у вихованні сина та у спілкуванні з ним. 1700 гривень він сплачує їй щомісячно, тому неможливо стверджувати, що він ухиляється від утримання дитини. Заборгованість по аліментах за попередній період значно зменшилась, що вказує на те, що він не нехтує своїми обов`язками щодо утримання дитини. У судовому засіданні представник позивача і позивач вимоги позову підтримали і просили позов задовольнити. Позивач у своїх поясненнях розповіла, що спілкування із відповідачем почалося у 2014 році, у 2017 році вона переїхала до нього у Київ. Де проживали з його сім`єю. Коли завагітніла, то його мати пропонувала позбавитися дитини. У той час навчався його брат [PERSON] і відповідач своїми грошима допомагав оплачувати навчання. Поступово погіршилися сосунки із матір`ю відповідача і позивач із відповідачем переїхали до іншої квартири, яка була розташована недалеко від матері. Грошей катастрофічно не вистачало, позивач працювала навіть на 8-му місяці вагітності. Коли народився син, вони із дитиною і відповідачем повернулися до квартири матері відповідача. Мати поставила вимогу, щоб позивач пішла працювати. Позивач важко працювала в кафе, мила посуд, підлогу, готувала їжу, коли поверталася додому, то відповідач пив із своєю матір`ю, закривав позивача на кухні, не пускав до дитини. У 2021 році позивач повернулася до своїх батьків. Тоді вона ініціювала стягнення аліментів, їх розмір тоді не перевищував 1000 гривень на місяць. 9 місяців вона і відповідач проживали окремо. У 2022 році позивач повернулася із дитиною до відповідача у м. Київ. Відповідач знову почав пити. У 2022 році вона забрала виконавчий лист із виконавчої служби м. Києва, оскільки проживали разом, йому почали нараховувати борги, тому вона і відкликала виконавчий лист про стягнення аліментів. У 2022 році внаслідок ворожого вторгнення жили у підвалі, вона шукала продукти, памперси, дитяче харчування у різних фондах та у через волонтерів, а відповідач і його матір витрачали гроші на сигарети та каву. Коли у квітні 2022 року припинилася окупація, позивач одразу пішла на роботу в кафе, готувала піцу, салати. Отримувала 650 гривень, працювала важко, а відповідач пив. У жовтні 2022 року позивач знову із дитиною виїхала у село за місцем реєстрації. У грудні 2022 року повторно звернулася до виконавчої служби із судовим наказом про стягнення аліментів. Відповідача заблокувала у соціальних мережах, але по телефону він міг їй подзвонити. Потім розблокувала. Через її тата відповідач міг дізнаватися про їх сина і спілкувався з її батьком до грудня 2023 року. У 2023 році відповідач подав позов про звільнення від заборгованості по аліментах і про стягнення із неї моральної шкоди в сумі 10000 гривень. Після цього будь-яке спілкування припинилося. 07.12.2022 він приїздив на День народження до сина, тоді його впустив її батько, а вона була на лікуванні. У подальшому батько теж перестав спілкуватися із відповідачем. У серпні 2023 року вона переїхала у м.Чернігів, далі вийшла заміж. Відповідач знав її адресу, яка чітко була вказана у розрахунках заборгованості, які надходили із виконавчої служби, однак будь-якої зацікавленості до дитини не виявляв, не цікавився його життям, не проявляв уваги, не приймав участі у вихованні, дитина не знає його як батька. Батьком називає її теперішнього чоловіка, тому спілкування відповідача з дитиною тепер вважає травмуючим для своєї дитини. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Відповідач і представник відповідача просили у задоволенні позову відмовити, оскільки не доведена будь-яка винна поведінка батька, який цікавиться своєю дитиною, проявляє щирий інтерес, а позивач, з їх слів, свідомо перешкоджає відповідачу приймати участь у вихованні сина та у спілкуванні з ним. Відповідач у своїх поясненнях розповів, що у кінці 2022 року позивач, забравши дитину, нічого не повідомивши відповідачу, виїхала до с. Ваганичі під впливом її матері. Ввечері про від`їзд позивача і дитини відповідачу повідомила нянька із дитсадка. Про свого сина відповідач дізнавався від батька позивача, оскільки [PERSON] самого відповідача заблокувала. Сама зареєструвалася на сайті знайомств. Він висилав дитині посилки, а вона замовляла переадресацію і не приймала те, що він відправляв своїй дитині. У грудні 2022 року відповідач, його брат та кума їздили до [PERSON] на День народження, їх прийняв батько позивача, [PERSON] тоді вдома не було. Із дитиною вони спілкувалися пів дня. Потім [PERSON] написала його брату повідомлення з образою про те, що він не повідомив її, що з ними їде відповідач. Після цього остаточно заблокувала відповідача, а після того як вона виїхала до м. Чернігова, він взагалі не знав, де вони живуть із його сином. Доручав матері звернутися у поліцію, щоб розшукали місце знаходження його сина. Перед поданням позову [PERSON] подзвонила відповідачу і запропонувала домовитися, вимагала, щоб він відмовився від дитини, оскільки вона побудувала нову сім`ю і їх син батьком називає її нового чоловіка. Він відмовив, оскільки свого сина любить і має намір налагодити спілкування, зрікатися свого єдиного сина не має наміру. Від третьої особи надійшов висновок щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.146-147) та заявили клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами без особистої участі їх представника за наявними матеріалами і доказами. Заслухавши сторін, їх представників, прийнявши інформацію від третьої особи (органу опіки), допитавши свідків зі сторони позивача і сторони відповідача, з`ясувавши вимоги і заперечення сторін, їх взамовідносини один із одним і ставлення кожного з них до малолітнього сина, визначившись із нормою права, яка підлягає застосуванню, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження (а.с.10) записані: [PERSON] та [PERSON] . Позивач після реєстрації 22 серпня 2023 року шлюбу із [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Довідками із дитячого садочка (а.с.25-26,27) та довідкою КНП «Городнянська міська лікарня» (а.с.28), підтверджено, що дитину [PERSON] , [INFO] у садочок приводить і забирає матір (позивач), яка відвідує батьківські збори, матір (позивач) ініціює медичні огляди дитини [PERSON] , [INFO] , у КНП «Городнянська міська лікарня». Також із цих документів вбачається, що ні в садочку, ні в лікарні із дитиною відповідач не з`явдявся. [PERSON] є боржником за судовим наказом № 732/503/21 про стягнення на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів. Розмір заборгованості по сплаті аліментів не була сталою. Так, згідно поданих довідок відділів виконавчих служб (а.с.17-20,24) вбачається, що станом на 29.11.2023 заборгованість відповідача зі сплати аліментів становила 79002,59 грн, станом на 30.04.2024 становила 71616,72 грн, станом на 01.07.2025 становила 57086,92 грн. [PERSON] подав довідки про свої доход за 2023,2024, 2025 роки (а.с.102-105), з яких вбачається, що його дохід був стабільним, але невисоким, однак він виконував трудові функції, мав змогу сплачувати аліменти, хоча такий заробіток не покрив всієї заборгованості по аліментах. Згідно поданих характеристик (а.с.29,106) і мати (позивач), і батько (відповідач) характеризуються як дисципліновані працівники, які відзначаються культурою спілкування і високими моральними якостями. Будучи допитаним в якості свідка [PERSON] (чоловік позивача) у суді розповів, що за час спільного проживання із позивачкою, відповідач до них не звертався. Було одне повідомлення на День народження [PERSON] у 2024 році. Тоді відповідач погрожував [PERSON] у повідомленні, писав про те, що коли він з`явиться, то пропаде [PERSON] . [PERSON] у відповідь на його погрози надіслав відповідачу голосове повідомлення про те, що він може організувати так, що відповідача відвідують хлопці із ТЦК. Свідок розповів, що коли тільки стали проживати із [PERSON] питав, де його тато, а потім поступово за своїм волевиявленням став сам називати [PERSON] татом Одного разу, коли в садочку [PERSON] назвали Грабовець, він не окликнувся, а пізніше повідомив, що він « [PERSON] ». Вважає, що зараз недоцільно вже повідомляти, що ось з`явився тато Грабовець. Також свідок [PERSON] повідомив, що в кінці 2024 року їм телефонували, повідомляли із поліції Городні, що тато розшукує адресу сина. Вважає, що після того як відповідач у суді ініціював позов щодо грошей, які фактично є грошима сина, він не має будь-яких моральних прав на нього. Свідок [PERSON] (подруга позивача) у суді повідомила, що з 2022 року відновила спілкування із позивачем, коли [PERSON] повернулася у с. Ваганичі. Відтоді 1 раз на тиждень відвідує Сніжану, але поруч з її дитиною ніколи не бачила відповідача. [PERSON] називає чоловіка позивача. Свідок [PERSON] (мати позивача) у своїх показаннях наголошувала, що відповідач спілкувався із сином тільки один раз, коли Дані виповнилося три роки. Його впустив дідусь. [PERSON] спочатку татом називав діда, а потім [PERSON] . Відповідача як батька [PERSON] не знає. Категорично заявила, що у Дані є батько і це [PERSON] . Свідок [PERSON] (кума) підтвердила, що відтоді як [PERSON] у 2022 року залишила відповідача, він не має можливості спілкуватися із сином, однак бажання спілкуватися із сином у відповідача завжди було і зараз не зникло. На День народження Дані свідок, [PERSON] (кум) і [PERSON] (відповідач) приїжджали в с. Ваганичі і тоді тільки мали можливість гратися із дитиною. [PERSON] зрадів, побачивши батька, називав його татом. У подальшому [PERSON] обмежила спілкування. Із свідком посварилася через те, що та була свідком на стороні відповідача у іншій справі. Одного разу відповідач відправив сину посилку, позивач відмовилася її отримувати. На прохання відповідача свідок забрала цю посилку і зберігає за місцем свого проживання. Свідок [PERSON] (матір відповідача) суду розповіла, що позивач тричі кидала її сина, і вона тричі винаймала їм квартиру, коли відповідач поверталася до Києва. Коли Дані виповнився рік свідок відкрила для їх сім`ї кав`ярню, щоб у них була можливість розвивати цей невеликий бізнес. [PERSON] знову втекла до батьків, нікому нічого не сказала, дізналися із садочка. Згодом почали розшукувати, зверталися до діловода у с Ваганичі, потім у старостат і питали, чи живе [PERSON] із дитиною у селі. У 2023 році їх повідомили, що позивач із дитиною виїхала у м. Чернігів. Тоді за дорученням сина вона звернулася до відділу поліції з метою встановлення місця проживання дитини. У 2024 році позивач повідомила, що у Дані все є, і інша бабуся, і дядя, і тато, і мама, а вони ніхто. Свідок відзначає що любить свого онука, їх родина прагне не втрачати із ним зв`язку, спілкуватися, приймати участь у його житті і вихованні. Її син не відмовляється від дитини, а позивачка чинить перепони у спілкуванні батька і дитини. Відповідач за місцем свого проживання зберігає улюблені іграшки дитини. Свідок [PERSON] (брат відповідача) вказував що [PERSON] від народження любив свою дитину. Після того, як вони із позивачем остаточно розійшлися, декілька разів [PERSON] переводив їй на картку гроші на дитину, одного разу пересилав посилку. Позивач відмовилася отримувати посилку. У грудні 2022 року свідок, кума та [PERSON] (відповідач) їздили до Дані у с. Ваганичі, тоді у нього був День народження, [PERSON] їх впізнав, зрадів, вони довго спілкувалися. Далі [PERSON] не дозволяла їм спілкуватися, забороняла таке спілкування і кумі, і свідку. Родичі відповідача прагнули спілкуватися із [PERSON] , допомогати грошима, речима, продуктами. Розглядаючи питання щодо належності, достатності і достовірності скріншотів переписок, які заявлені стороною позивача і стороною відповідача (а.с.58-59,89-97,132-137) як докази, суд не визнає їх достатніми самостійними доказами у розглянутому цивільному процесі. Відповідно до статті 100 Цивільного процесуального кодексу України електронними доказами є інформація у цифровій формі, яка містить дані про обставини справи, що мають значення. Скріншот - це не оригінал документа, а його електронна копія, при цьому однозначно достовірно ідентифікувати особу, автора кожного окремого допису неможливо, не виключена можливість спотворити зміст та є явно очевидною неможливість верифікації особи автора. Іншими дослідженими вище перерахованими доказами доводиться, що фактичні подружні відносини сторони припинили, втративши повагу один на одного, зберегли образи, які заважають їх вільному спілкуванню, в тому числі щодо вирішення питань по вихованню спільного сина. Позивач, налагодивши своє подружнє життя, прагне замінити біологічного батька синові своїм новим чоловіком. У залі суду, на запитання головуючого відповіла, що відповідача до сина не пустить, тим самим підтвердила, що прірва у спілкуванні дитини з її біологічним батьком виникла, у тому числі через свідому обрану матір`ю-позивачем позицію. Судом встановлено, що відповідач не втратив інтересу до сина та бажає налагодити контакт із дитиною, з яким востаннє мав контакт у день народження [PERSON] , коли йому виповнилося три роки. Згідно із частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Натомість досліджені у суді докази і встановлені обставини спростовують свідоме нехтування відповідачем своїх обов`язків по відношенню до малолітнього [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав однозначно свідчить про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Як наголошувалося вище обидва і матір, і батько характеризуються у повсякденному житті як особи з високими моральними якостями, які відзначаються загальною культурою та людськими цінностями. Низький рівень доходу не може бути підставою для зречення, відмови від батька, або його заміну на більш заможного. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише у фактичних обставинах конкретної справи й доказування. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувалася до відповідальності за жорстоке поводження з дитиною, за насилля в сім`ї, веде аморальний спосіб життя, чи зловживає спиртними напоями, що негативно впливає на інтереси дитини або може вплинути чи має загрозу таким інтересам. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено й судом не встановлено. Матір та батько мають рівні права на виховання, однак права батька, за встановлених обставин особистої неприязні, частково матір`ю обмежуються. Сам по собі встановлений судом факт, що батько недостатньо спілкувався з дитиною, забезпечував її матеріально у сумі 1700 гривень на місяць, не брав протягом останніх трьох років участі у повсякденному житті сина, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. На час розгляду справи дитина сторін не досягла віку, коли може висловити усвідомлене ставлення до порушеного позивачем питання. Права, що випливають із кровної спорідненості дитини і батька не можуть бути скасовані за формальними підставами, наведеними позивачем у позові. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав одного із батьків вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини. Суд не встановив обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися із сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітнього [PERSON] . Про це свідчить його звернення до органів поліції, соціальних служб (а.с.49,52-55,98), коли він намагався встановити місце проживання дитини. Про його спроби налагодити контакт з матір`ю з приводу подальшого спілкування із сином однозначно вказували допитані у справі свідки. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З наданого суду висновку органу опіки, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 591 від 10 листопада 2025 року (а.с.146-147) вбачається недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки встановлена зацікавленість батька у вихованні дитини. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування, суд вважає такий висновок обгрунтованим, таким, що винесений із врахуванням всіх важливих обставин, у тому числі тих, які підтвердилися у судовому засіданні. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Доказів про те, що батько є явно неблагополучним, або що його спілкування із сином особливо непридатне для благополуччя дитини, до позову не долучено та у подальшому у судовому засіданні не надано. Таким чином. доцільним є висновок суду про відмову у задоволенні позову та про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Outcome: dismissed