Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті. У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 198) просить скасувати рішення державного реєстратора Підгорного В.І. відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради Дніпропетровської області від 08.08.2023 року про державну реєстрацію права [PERSON] на оренду земельної ділянки, площе. 0,64 га, з кадастровим номером 1223286500:03:005:0176, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що листом від 19.04.2024 року відповідач повідомив [PERSON] , що між позивачем та Підгородненською міською радою (відповідачем) 30.06.2023 року укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1223286500:03:005:0176, що розташована в [ADDRESS] . Договір зареєстрований у Державному реєстрі речових прав 08.08.2023 року. У свою чергу, відповідач, згідно з умовами договору, нарахував [PERSON] орендну плату, та на підставі цього договору виникла заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 78\~602,75 грн. Позивач наполягає на тому, що не укладав з відповідачем спірного договору оренди землі б/н від 30.06.2023 року, на підставі якого державним реєстратором Підгородним В.І. відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради Дніпропетровської області здійснено запис 51311414 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права оренди [PERSON] на земельну ділянку площею 0,64 га, кадастровий номер 6323381200:14:000:0028. Ознайомившись із копією договору, позивачем виявлено, що підпис орендаря земельної ділянки у договорі оренди виконаний невідомою особою, а викладені умови договору, між ним не узгоджені та не відповідають його волевиявленню. За умовами предмету договору, Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 1223286500:03:005:0176, код виду цільового призначення земель 11.04, яка знаходиться на території Підгородненської міської ради: [ADDRESS] . В оренду надається земельна ділянка загальною площею 0,6400 га, відповідно до рішення 24-ї сесії 8-го скликання Підгородненської міської ради №2102-24/8 від 30.05.2023 року. Розмір орендної плати визначається у вигляді фіксованого відсотку від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з Витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 15.06.2023 року № НВ-1200489502023. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 964\~096,00грн (а.с.16). За умовами договору оренди від 30.06.2023 року орендна плата вноситься Орендарем у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 115\~691,52 грн., без ПДВ на рік. Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі щомісячно протягом 30 календарних днів. Згідно з умовами договору він укладений на 10 років. Особа, яка підписала від імені позивача договір оренди земельної ділянки діяла без його відома і доручень, не мала повноважень на підписання цього договору. Документом поданим для державної реєстрації зазначений «Договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 30.06.2023 року, видавник: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області та [PERSON] ». У відзиві на позов представник відповідача з позовними вимогами не погоджується, просить відмовити у задоволенні позову та зазначає наступне. 26.05.2023 року за вхідним №251-РПЗ до міської ради надійшло клопотання гр. [PERSON] (позивач) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в оренду гр. [PERSON] . Також, окрім цього, затверджено проект землеустрою, який розроблений ФОП [PERSON] , щодо відведення земельної ділянки та умови передачі земельної ділянки, зазначені під час його погодження та передано гр. [PERSON] . Внаслідок чого, в подальшому юридичним відділом Підгородненської міської ради було підготовлено Договір оренди землі від 30.06.2023 року, який укладався між гр. [PERSON] (позивачем) та Підгородненською міською радою (відповідач). Головним спеціалістом юридичного відділу міської ради, було повідомлено позивача про готовність підписання вказаного Договору. Отже, Договір оренди землі від 30.06.2023 року, зареєстровано у державному реєстрі за заявою власника земельної ділянки - міської ради (відповідачем). Нормативно грошова оцінка земельної ділянки була подана [PERSON] разом з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в оренду гр. [PERSON] , і саме ця нормативно-грошова оцінка стала базою для оподаткування, розрахунку орендної плати. Також відповідач наголошує на тому, що Договір укладено за типовою формою, затвердженою Постановою Кабінету міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, орендна плата встановлена у відповідності до вимог Податкового кодексу України. Таким чином, відповідач спростовує посилання позивача на те, що між сторонами не було погоджено умови договору, [PERSON] подано весь необхідний пакет документів для укладення договору оренди земельної ділянки. (а.с. 209-211). Процесуальні дії у справі. Постановленою ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Васюченко О.Г. від 15 серпня 2024 року справу направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 28). Постановленою ухвалою від 10 жовтня 2024 року судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. відкрите провадження по справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 33). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року витребувано у Підгородненській міській раді оригінал оспорюваного договору оренди землі (а.с. 179). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у від 26 лютого 2025 року призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження по справі зупинено (а.с. 222). Ухвалою суду від 10 вересня 2025 року поновлено провадження по справі (а.с. 252). Ухвалою суду від 28.10.2025 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року призначено розгляд справи по суті. Позиція сторін в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення про те, що [PERSON] дійсно мав намір укласти договір оренди земельної ділянки, оскільки на ній розташоване нерухоме майно, яке перебуває у його власності. Однак, підготувавши весь необхідний пакет для укладення договору оренди землі, та дізнавшись про ставку орендної плати, позивач відмовився підписувати такий договір на таких умовах, тим більше, що ним не використовується земельна ділянка у визначених розмірах. [PERSON] сплачує земельний податок, однак у квітні 2024 року йому прийшло повідомлення про заборгованість зі сплати орендної плати. Ознайомившись із копією договору, що була надана йому на адвокатський запит, позивач одразу зрозумів про підробку його підпису і звернуся до суду з означеним позовом. Представник позивача, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, з посиланням на постанови Верховного Суду від 23.06.2020 року у справах № 906/516/19, 905/633/19,922/2589/19 від 30.06.2020 року у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 року у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 року у справі № 916/2646/19, зауважує, що оспорюваний договір є неукладеним, а тому саме скасування рішення державного реєстратора Підгороного В.І. від 08.08.2023 року про державну реєстрацію права оренди [PERSON] про оренду земельної мідянки з кадастровим № 1223286500:03:005:0176, буде належним способом захисту порушених прав позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові заяви учасників справи, матеріали справи і надані до суду докази, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст.11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Згідно з частиною 6 ст.11\~ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Частинами першою та другою ст.14\~ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Частина перша статті 93\~ЗК України визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Статтею 16 ЗУ «Про оренду землі» встановлено порядок укладення договору оренди землі, у відповідності до якого укладення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності здійснюється ні підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів. У відповідності\~до ч.2\~ст.\~134\~ЗК України\~не підлягають\~продажу,\~передачі в\~користування на\~конкурентних засадах\~(на\~земельних торгах)\~земельні ділянки\~державної чи\~комунальної власності\~у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; Судом встановлено, не спростовано сторонами, що [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1729, являється власником нерухомого майна комплексу Стройдвір, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 20-24), а також самим договором купівлі-продажу (а.с. 85-86). 20 червня 2023 року [PERSON] звернувся до Підгородненської міської ради із заявою про укладення з ним договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223286500:003:005:0176, площею 0,640 га, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49). Така заява подана ним на виконання рішення Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 30 травня 2023 року № 2102-24/8, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , в оренду [PERSON] (а.с. 50-52). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] , виготовлений фізичною особою-підприємцем [PERSON] , за заявою [PERSON] (а.с. 75-168). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. За ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 1 Закону України від 06.10.1998 року (№ 161-XIV) «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно з ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до абз.1 ч.1 ст.792 ЦК України, ст.13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За змістом положень ЦК України метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору. Відповідно до\~вимог ст.ст.\~203,\~215\~ЦК України\~ зміст\~правочину не\~може суперечити\~цьому Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин\~має вчинятися\~у формі,\~встановленій законом. Правочин\~має бути\~спрямований на\~реальне настання\~правових наслідків,\~що обумовлені\~ним. Правочин,\~що вчиняється\~батьками (усиновлювачами),\~не може\~суперечити правам\~та інтересам\~їхніх малолітніх,\~неповнолітніх чи\~непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Наслідком непідписання письмового правочину його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність. У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше), про зазначено у постанові Великої Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц. Суду не надано доказів, що [PERSON] користувався земельною ділянкою, на підставі договору оренди та сплачував за нього, а Підгородненська міська рада приймала платежі. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Суду надано оригінал договору оренди землі від 30 червня 2023 року, укладеного між Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області та [PERSON] , у відповідності до якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,6400 га, кадастровий номер 1223286500:003:0176, код виду цільового призначення земель 11.04 (для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд технічної інфраструктури, яка знаходиться на території Підгородненської міської ради: [ADDRESS] (а.с. 184-190). За умовами договору оренди орендна плата вноситься орендарем у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 115691,52 грн., без ПДВ, на рік. 08.08.2023 року державним реєстратором відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради Підгорним В.І., на підставі зазначеного вище договору оренди від 10.08.2023 року було здійснено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за [PERSON] , про що свідчить відповідний Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 21 зворотна сторона). Позивач наполягає на тому, що не підписував Договір оренди землі від 10.08.2023 року, не спростовував свого наміру на укладення договору оренди, однак дізнавшись про ставку орендної плати відмовився від укладення такого договору, на умовах, визначених у ньому. На виконання ухвали суду надано висновок експерта № 770-25 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, у відповідності до якого підпис від імені [PERSON] , що розміщений у графі «Орендар» договору оренди землі від 30.06.2023 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.245-252). Відповідно до ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.78,79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.3 ст.77 ЦПК). Таким чином, суду доведено відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі, підпис в оспорюваному договорі вчинений не [PERSON] , а тому такий договір слід визнати неукладеним. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року справі № 513/879/19 виснувала наступне. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 4 липня 2023 року у справі №\~233/4365/18 (пункт 29), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). У справі, що була на розгляді Великої Палати Верхового суду було встановлено, що орендодавець просив визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди та надав суду висновок судово-почеркознавчої експертизи зі справи № 513/488/18, в якому експерт виснував, що підпис від імені орендодавця на тій додатковій угоді виконала інша особа. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)).\~З огляду на вказане суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову орендодавця, хоч і з інших мотивів. У цій же постанові Велика Палата Верховного суду вважала важливим те, що у 2018 році орендодавець подав також позов про визнання недійсними договору оренди землі та додаткової угоди 2016 року, а також про зобов`язання голови, членів селянського (фермерського) господарства-орендаря та будь-яких інших осіб не перешкоджати власникові у користуванні його земельною ділянкою. За цим позовом суд відкрив провадження у справі № 513/488/18 (її розгляд зупинений до вирішення справи за двома іншими позовами). У ній експерт у висновку судово-почеркознавчої експертизи підтвердив, що від імені орендодавця підпис на додатковій угоді 2016 року виконала інша особа. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)).\~ Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку орендар наполягає на тому, що у нього не виникло права оренди земельної ділянки, оскільки він не підписував договір оренди, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права оренди. Відповідно до ч. 3 ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (в редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної правової норми способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Тобто, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права за відповідачем є правомірним та ефективним способом захисту прав позивача з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. З огляду на те, що позивач пред`явив вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди, який є неукладеним, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав є ефективним, а тому позов підлягає задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд звертає увагу на наступне. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів. рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. До закінчення судових дебатів представником позивача адвокатом Савченком В.П. було заявлено вимогу про відшкодування судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 коп., витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 20355,84 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, а також інші судові витрати, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211, 20 грн., (а.с. 25), в зв`язку із задоволенням позову, судовий збір належить стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, за клопотанням позивача по справі було призначено судову почеркознавчу експертиз, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз, витрати на проведення експертизи покладено на позивача. Позивачем сплачено рахунок за проведення судової почеркознавчої експертизи № 770-25 у розмірі 20355,84 грн., про що свідчить відповідна платіжна інструкція. Зазначені судові витрати також належить стягнути з відповідача на користь позивача, в зв`язку із задоволенням позову. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1, 3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При розгляді даного питання, суд враховує правову позицію Верховного Суду, яка міститься у Постанові від 30 серпня 2018 року по справі №466/2631/16-ц, де зазначено, що: «На підтвердження цих обставин (витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги адвоката) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера)». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). Згідно позиції Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування по справі. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Судом встановлено, що 04 серпня 2024 року між адвокатом Савченком Віктором Петровичем та [PERSON] укладено Договір про надання правничої допомоги. Оскільки при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, то гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 гривень представником позивача, окрім Договору, додано також акт виконаних робіт (наданих послуг ) від 29 жовтня .2025 року та довідку адвоката про отримання від клієнта готівкою грошових коштів у розмірі 6000 гривень. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи та її значення для відповідача, умови укладеного Договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та приходить до висновку про стягнення з Підгородненськї міської ради на користь [PERSON] витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в розмірі 6000 гривень, що буде достатнім та співмірним у даній ситуації. На підставі викладено та

Outcome: approved