Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила визнати договір дарування квартири номер [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений 12 травня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В, договором купівлі -продажу. Визнати квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв. м. спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири під номером [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв .м., в тому числі житловою площею 46,3 кв. м., яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, реєстраційний номер майна 210080251101. Судові витрати стягнути з відповідачів. Позов обґрунтований такими обставинами. З 31 березня 2009 року по 10 лютого 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 12 травня 2014 року за договором дарування дочка [PERSON] - [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв. м., в тому числі житловою площею 46,3 кв. м., яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат. 26 квітня 2014 року [PERSON] передав [PERSON] суму коштів у розмірі 1 000 дол. США в рахунок оплати вартості квартири під номером [ADDRESS] . При цьому як зазначено в розписці, решта суми у розмірі 11 500 дол. США [PERSON] зобов`язується повернути до 01 листопада 2014 року. 07 листопада 2014 року [PERSON] передав [PERSON] суму коштів у розмірі 11 500 дол. США в рахунок оплати вартості квартири під номером [ADDRESS] . Наведені факти передачі коштів в рахунок оплати вартості квартири підтверджуються власноруч написаними розписками відповідачем по справі. Обгрунтовуючи позов, [PERSON] зазначає про дійсну спрямованість волі сторін [PERSON] та [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу, в зв`язку із чим договір дарування 12 травня 2014 року, на думку позивача, є удаваним, та фактично є договором купівлі-продажу, про що свідчить факт передання коштів за придбане майно, підтверджений письмовою розпискою [PERSON] . Таким чином, на думку позивача, вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та позивач вправі заявити вимогу про визнання за нею права власності на частку у спільній квартирі і ця частка визначена як 1/2. 29 серпня 2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Зайцева М.П. надійшов відзив на позов із запереченнями проти нього, які обгрунтовані тим, що позивач не надала належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення спірного договору відповідачі усвідомлювали та мали на меті укласти саме договір купівлі-продажу спірної квартири. 29 жовтня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Позивач та її представники у відкритому судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник у відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у відкритому судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених [PERSON] у відзиві на позов. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини. 31 березня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Балтського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 28, Свідоцтво про реєстрацію шлюбу Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 18). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (т. 1 а. с. 20). Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 10 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 23 лютого 2015 року, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т. 1 а. с. 19). 12 травня 2014 року, в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, між дочкою [PERSON] [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., зареєстровано в реєстрі за № 787 (т. 1 а. с. 15). Обгрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на надані нею розписки, написані відповідачами та чоловіком [PERSON] [PERSON] , які на думку позивача є доказами приховання відповідачами договору купівлі-продажу, та підтверджують передачу [PERSON] грошових коштів за придбання спірної квартири (т. 1 а. с. 21-23, 239). Таким чином, правовідносини між сторонами виникли внаслідок, на думку позивача, вчинення відповідачами удаваного правочину для приховання укладення договору купівлі-продажу, та регулюються Главами 16 та 54 Цивільного кодексу України. При цьому, до предмету доказування у справі відноситься встановлення обставин, які б свідчили про вчинення відповідачами правочину - договору дарування для приховання вчинення іншого правочину - договору купівлі-продажу, який, на думку позивача, відповідачі насправді уклали. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~статті 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Згідно зі статтею\~12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною\~першою\~статті\~76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~(частина перша, друга статті\~77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття\~78 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частини\~першої\~статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19). Відповідно до статті\~89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Позивач, заявляючи про удаваність правочину та вчинення договору дарування задля приховання укладення договору купівлі-продажу має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті\~202, частиною третьою статті\~203 ЦК України\~головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. На підтвердження своїх позовних вимог в частині тверджень про приховання відповідачами договору купівлі-продажу договором дарування, [PERSON] посилається на розписки, які, на думку позивача, підтверджують оплатність договору, що, на думку позивача, кваліфікує його саме як договір купівлі-продажу. Із наданої позивачем розписки, датованої 07 лютого 2013 року вбачається, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] суму 33\~500 доларів США (т. 1 а. с. 21). В обгрунтування заперечень проти позову відповідачі вказували про те, що вказана грошова сума була позичена у [PERSON] на ремонт квартири, яка була успадкована чоловіком [PERSON] [PERSON] . При цьому, договір дарування, укладений між відповідачами, був зумовлений виключно тим, що постало питання щодо продажу спірної квартири задля повного фінансування реконструкції та ремонту квартири [PERSON] , проти чого [PERSON] заперечувала, в зв`язку із чим відповідачами, як членами сім`ї, і було прийнято рішення про переоформлення права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Крім того, позивач посилається на розписки від 27 жовтня 2013 року про передачу [PERSON] грошової суми в розмірі 1\~000 доларів США (т. 1 а. с. 22), від 07 листопада 2014 року про передачу [PERSON] [PERSON] 11\~500 доларів США, та від 08 січня 2014 року про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 46\~500 доларів США в рахунок оплати квартири із залишком в розмірі 12\~500 доларів США (т. 1 а. с. 239). Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не доведено обставин вчинення між відповідачами саме договору купівлі-продажу, враховуючи відсутність доказів на підтвердження фактичної передачі вказаних у розписках грошових коштів та джерел походження у [PERSON] зазначених грошових коштів, про які відсутні відомості в матеріалах справи. Суд також зауважує, що сторони договору перебувають у родинних відносинах, є батьком та дочкою, передача у дар спірної квартири не суперечить чинному законодавству та моральним засадам суспільства, а відсутність волевиявлення відповідачів на укладення саме договору дарування квартири, яка не вибула із володіння сім`ї, позивачем не доведена. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору дарування договором купівлі-продажу є недоведеними, необгрунтованими та такими, в задоволенні яких необхідно відмовити. Інші позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку спірної квартири є похідними від вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, а тому задоволенню також не підлягають. Щодо заяви відповідачів про застосування позовної давності до вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи і наявним в матеріалах справи доказам, в зв`язку із чим в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed