Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу прокуратури. В обґрунтування вимог вказав, що в липні 2007 року він після закінчення навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ був призначений на посаду оперуповноваженого сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків (БНОН) Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Станом на початок 2014 року займав посаду старшого оперуповноваженого сектора БОН Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. У лютому 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області було розпочате кримінальне провадження №42014040000000104 від 13.02.2014. 15 травня 2014 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Трикозенком М.В. щодо [PERSON] складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 364 КК України. Також 15 травня 2014 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська Браги А.В. у справі №201/6097/13к старшому прокурору відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області Солдатову І.М. надано дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою. 20 травня 2014 року постановами старшого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Трикозенка М.В. оголошено в розшук підозрюваного [PERSON] , а досудове розслідування у кримінальному провадженні №42014040000000104 від 13.02.2014 було зупинене. Розуміючи необґрунтованість та незаконність дій органів прокуратури щодо нього, високу ймовірність взяття його під варту та тиску на нього з метою самообмови, ризики для його життя і здоров?я, він не з?являвся до органів прокуратури до 17 листопада 2015 року. 17 листопада 2015 року він прибув до прокуратури Дніпропетровської області для відновлення досудового розслідування. В той же день 17 листопада 2015 року у кримінальному провадженні №42014040000000104 йому було вручене складене 15 травня 2014 року повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, склад якого визначений ч. 2 ст. 307 КК України. 18 листопада 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/17078/15-к йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у сумі 110240 грн, яка була внесена за нього його знайомим. 29 лютого 2016 року йому було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості щодо якого 13.02.2014 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42014040000000104. 01 березня 2016 року обвинувальний акт щодо нього надійшов до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та ухвалою від 01.03.2016 у справі №200/3846/16-к було призначене підготовче судове засідання. Розгляд справи №200/3846/16-к у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська тривав більше 8 років, за цей час у справі відбулося більше 50 судових засідань.. 18 грудня 17 грудня 2024 року прокурором у справі на підставі статей 340, 341 КПК України було винесено постанову, погоджену з керівником окружної прокуратури, про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні №42014040000000104. 18 грудня 2024 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу у справі №200/3846/16-к про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] у зв?язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Зазначена ухвала набрала законної сили 26 грудня 2024 року. Частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Його перебування під слідством та судом розпочалося 15 травня 2014 року, коли щодо нього було складене повідомлення про підозру, а ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі №201/6097/13к надано дозвіл на його затримання в якості підозрюваного, з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, і закінчилося 26 грудня 2024 року (день набрання законної сили ухвалою суду про закриття кримінального провадження). Таким чином, строк його перебування під слідством та судом становить 127 повних місяців і 11 днів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначений мінімальний розмір заробітної плати на 2025 рік (на час розгляду справи) - 8000 грн. Таким чином, завдана йому моральна шкода підлягає відшкодуванню в наступному розмірі: (127 місяців х 8000 грн) + (8000 грн/30 днів х 11 днів) = 1018933,33 грн. Тому просить суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1018933,33 грн. Представник відповідача надав суду відзив, в якому зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №42014040000000104 від 13.02.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, здійснювалось слідчим управлінням прокуратури Дніпропетровської області. [PERSON] 15.05.2014 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 364 КК України. Досудове розслідування зупинено 21.05.2014, в зв`язку із розшуком підозрюваного. Досудове розслідування відновлено 17.11.2015. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2015 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із альтернативою внесення застави. 20.11.2015 внесено заставу в розмірі 110240 грн та звільнено з-під варти. [PERSON] 19.02.2016 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. Кримінальне провадження 22.02.2016 в частині обвинувачення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України. За результатами досудового розслідування обвинувальний акт складено 22.02.2016 старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Кириєнком П.Ф. та того ж дня затверджено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Дніпропетровської області Солдатовим І.М. Відповідно до вимог ст. 291 КПК України 29.02.2016 обвинувальний акт направлено до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, для розгляду по суті. Публічне обвинувачення в суді першої інстанції підтримувалось прокурорами відділу обласної прокуратури. Постановою виконувача обов`язків керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 31.05.2021 змінено групу прокурорів та доручено підтримання обвинувачення в суді прокурорам Центральної окружної прокуратури міста Дніпра. Під час судового розгляду заступник керівника Центральної окружної прокуратури м. Дніпра Щербина С.О., який підтримував обвинувачення в суді, прийшов до висновку про необхідність відмови від обвинувачення та надав суду постанову про відмову від обвинувачення від 17.12.2024, погоджену із керівником Центральної окружної прокуратури м. Дніпра. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2024 кримінальне провадження № 42014040000000104 від 13.02.2014 стосовно [PERSON] обвинуваченого за ч. 2 ст. 307 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст.284 КПК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні. Враховуючи викладене, ефективність проведеного слідчими органами прокуратури досудового розслідування, вважає, що підстави для задоволення позовної заяви [PERSON] до органів прокуратури відсутні, оскільки позиція обвинувачення ґрунтувалась на сукупності доказів, які відповідали вимогам Кримінального процесуального закону і судової практики, що діяла на час проведення досудового розслідування щодо належності та допустимості. Правовідносини щодо відшкодування громадянинові моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, спільний наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами) (далі - Постанова Пленуму №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Цілком очевидно, що всі перелічені фактори, які повинні були враховуватися для визначення розміру відшкодування, самі по собі є оціночними і суб`єктивними, так як неможливо оцінити в грошових одиницях глибину «фізичних чи моральних страждань», «ступінь» вини особи і т.д. Разом з тим, питання про визначення розміру відшкодування моральної шкоди Міністерство юстиції України виклало у власних Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди». В основному 6-й розділ таких рекомендацій повторює положення ст. 23 Цивільного кодексу України і п. 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України. В п. 6.4 Методичних рекомендацій визначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною справжнім стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, коли така компенсація стосується юридичної особи. На думку обласної прокуратури, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Слід зазначити, що визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд повинен враховувати вимоги ч. 5, 6 ст. 4 та ст. 13 Закону та п. 9 Постанови Пленуму № 4 в частині визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). За матеріалами кримінального провадження встановлено, що [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 15.05.2014 (дата повідомлення про підозру) по 26.12.2024 (дата набрання ухвали законної сили про закриття кримінального провадження) тобто 127 місяців. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. На даний час в Україні відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди. Разом з тим, питання про визначення розміру відшкодування моральної шкоди Міністерство юстиції України виклало у власних Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди». В основному 6-й розділ таких рекомендацій повторює положення ст. 23 Цивільного кодексу України і пункт 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України. В п. 6.4 Методичних рекомендацій визначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною справжнім стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, коли така компенсація стосується юридичної особи. На думку обласної прокуратури, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Слід зазначити, що визначаючи розмір стягнення моральної шкоди, суд повинен враховувати вимоги ч. 5, 6 ст. 4 та ст. 13 Закону та п. 9 Постанови Пленуму №4 в частині визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року. Отже, всі перелічені фактори, які повинні були враховуватися для визначення розміру відшкодування, самі по собі є оціночними і суб`єктивними, так як неможливо оцінити в грошових одиницях глибину «фізичних чи моральних страждань», «ступінь» вини особи і т.д. Тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що викладені у відзиві доводи зводяться до того, що на даний час в Україні відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди, а при визначенні такого розміру суд повинен враховувати вимоги ч.5, 6 ст. 4 та ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та п. 9 Постанови Пленуму №4 в частині визначення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Однак поза увагою відповідача залишилась та обставина, що у позовній заяві позивач просить суд стягнути моральну шкоду у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Такий мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди гарантований ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». З питань застосування даної норми права існує усталена практика Верховного Суду, яка наводилася у тексті позовної заяви. Так, Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17-ц висловив наступну правову позицію: «Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування». У пунктах 127-128 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила: «127. У цьому сенсі звертає на себе увагу положення частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, за змістом якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 128. Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначити суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заяву) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір». Враховуючи наведене, доводи відповідача є помилковими, а підстави для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні. Позивач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Судом встановлено, що 13 лютого 2014 року прокуратурою Дніпропетровської області було розпочате кримінальне провадження №42014040000000104 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (а.с.10-11). 15 травня 2014 року старшим слідчим слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Трикозенком М.В. щодо [PERSON] складене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307, ч.1 ст. 364 КК України (а.с.15-16). 15 травня 2014 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська старшому прокурору відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Дніпропетровської області Солдатову І.М. надано дозвіл на затримання підозрюваного [PERSON] з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою (а.с.12). 20 травня 2014 року постановою старшого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області Трикозенка М.В. оголошено в розшук підозрюваного [PERSON] (а.с.13-14). 18 листопада 2015 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави у сумі 110240 грн. Застава була внесена за [PERSON] 19.11.2015 та він був звільнений з під варти (а.с.17-18). 29 лютого 2016 року [PERSON] було вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №42014040000000104 віл 13.02.2014 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, після чого справа розглядалася Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська (а.с.19-23). 18 грудня 2024 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу у справі №200/3846/16-к про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] у зв?язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення (а.с.24-26). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що є мінімальним розміром, який відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди. Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 15.05.2014 року (з дати повідомлення про підозру) по 26.12.2024 року (день набрання законної сили ухвалою суду про закриття кримінального провадження), тобто 127 місяців та 11 днів. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу безперечно заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18.12.2024 року, яка набрала законної сили 26.12.2024 року. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи неналежне поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Мінімальний розмір моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням особи під слідством і судом повинен розраховуватися із розрахунку мінімальної заробітної на час ухвалення судового рішення, йдеться також у висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.08.2021 у справі №401/2949/19. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007). Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 8000 гривень. Виходячи з часу, протягом якого позивач перебував під слідством та судом, а саме з 15.05.2014 по 26.12.2024, що становить 127 місяців 11 днів, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 1018933,33 грн. із розрахунку: (127 місяців х 8000 грн) + (8000 грн : 30 днів х 11 днів) = 1018933,33грн. Визначаючи розмір морального відшкодування, суд враховує обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 1018933,33 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи. Визначаючи розмір моральної шкоди саме у такому розмірі, який не перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2025 рік, суд, виходить з вимог виваженості та поміркованості, водночас, враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд зазначає, що вказаний розмір не є більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призведе до його збагачення.

Outcome: approved