Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (далі - ТзОВ «ФК «ЕЙС») звернулося до суду із позовом згідно із уточненою редакцією якого просило стягнути із [PERSON] заборгованість в загальній 16 468,68 грн. У обґрунтування заявленого ТзОВ «ФК «ЕЙС» повідомило, що [PERSON] уклав із первісним кредитором договір на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався у подальшому повернути отримані грошові кошти. Згодом, право вимоги за цим договором перейшло до позивача, однак [PERSON] самоусунувся від виконання взятих на себе зобов`язань у зв`язку із чим виникла вищевказана заборгованість за стягненням якої позивач вимушений звернутися до суду. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН 01 квітня 2025 року в цій справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи і за наслідками її розгляду судом 16 червня 2025 року ухвалено заочне рішення. Однак, 06 серпня 2025 року вказане заочне рішення суду скасовано і новий розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач після скасування заочного рішення суду не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, але в заяві про скасування заочного рішення суду в цій справі звертав увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази беззаперечної ідентифікації його як позичальника при укладенні вищевказаного кредитного договору, а тому він ставить під сумнів те, що зазначений договір підписаний саме ним. Також [PERSON] зауважив, що первісним кредитором не надана уся необхідна інформація відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Окрім цього, останній звертає увагу суду на те, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому в силу ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» нарахування процентів в межах зазначеного кредитного договору суперечить законодавству України. Поміж іншого відповідач також зауважив, що заявником пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Також [PERSON] зазначив, що заявлена позивача сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною та не відповідає складності справи. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 28 листопада 2018 року між Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі - ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі - ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») укладений договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до умов п. 4.1 якого право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу прав вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги (а.с. 34-37). У період між 28 листопада 2019 року по 31 грудня 2022 року між сторонами указаного договору факторингу укладений ряд додаткових угод (а.с. 40-47). 21 травня 2020 року [PERSON] подав до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» заявку на отримання грошових коштів в кредит відповідно до якої відповідач виявив бажання отримати кредит в сумі 20 000 грн строком на 11 днів. У заявці також наявна персональна інформація відповідача, а саме: номер та серія паспорта громадянина України, а також найменування органу та дата його видачі; адреса зареєстрованого місця проживання [PERSON] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків, який присвоєний останньому. Також у заявці відображений номер картки на яку слід перерахувати кредитні кошти [NUMBER] (а.с. 28). Того ж дня між ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладений договір № 728273115 (далі - Договір) на підставі якого останній отримав кредит в сумі 20 000 грн (п. 1.1 Договору) строком на 11 днів (п. 1.2 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 0,43% від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами (п. 1.3 Договору). Також умовами п. 4.7 Договору визначено, що сторони дійшли згоди стосовно того, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Окрім цього, у п. 4.16 договору передбачено, що позичальник підтверджує, що: він отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», він отримав кредит на споживчі цілі та інформація, надана товариством з дотриманням вимог законодавства України, забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. У розділі 5 договору відображені ідентифікаційні дані сторін цього правочину, зокрема стосовно [PERSON] в договорі наявна наступна інформація: номер та серію паспорта громадянина України, а також найменування органу та дата його видачі; адреса зареєстрованого місця проживання [PERSON] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків, який присвоєний останньому (а.с. 16-17). У період із 04 червня 2020 року по 24 листопада 2021 року між сторонами вищевказаного договору укладений ряд додаткових угод відповідно до яких [PERSON] вцілому продовжив строк свого кредитування за наведеним договором на 600 днів, тобто до 22 січня 2022 року (а.с. 18-27). Окрім цього додаткові угоди, що укладені між сторонами у період із 04 червня 2020 року по 31 липня 2020 року, містили умови про зміну процентної ставки за користування кредитними коштами. 05 серпня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (далі - ТзОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС») та ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладений договір факторингу № 05/0820-01 відповідно до умов п. 4.1 якого право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу прав вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги (а.с. 51-53). 03 серпня 2021 року між сторонами цього договору факторингу укладена додаткова угода № 2, а 30 грудня 2022 року укладена додаткова угода № 3 (а.с. 56-57). Відповідно до довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційний системі ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» від 04 вересня 2023 року 21 травня 2020 року [PERSON] об 20:46 год. на номер мобільного телефону [NUMBER] відправлений ідентифікатор «QF82KH43», який введений [PERSON] об 20:47 год. в інформаційно-телекомунікаційну систему ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (а.с. 29). 31 грудня 2023 року між ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладена додаткова угода № 32 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року відповідно до якої сторонами зазначеного правочину оновлений реєстр боржників за вказаним договором (а.с. 48). Так, відповідно до копії реєстру прав вимоги № 174 від 22 лютого 2022 року, що є додатком до зазначеного договору факторингу вбачається, що ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 728273115 від 21 травня 2020 року на загальну суму 16 468,68 грн (а.с. 49-50). У подальшому, згідно із реєстром права вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року, який є додатком до договору факторингу № 05/820-01 від 05 серпня 2020 року, ТзОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передало право вимоги за вказаним кредитним договором до [PERSON] ТзОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (а.с. 58-59). Із довідки № 11_1-2024, що видана 16 грудня 2024 року Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» вбачається, що відповідно до договору № 8662 від 27 червня 2024 року, що укладений між банком та ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», на картку № [NUMBER] 21 травня 2020 року об 20:47 год. за допомогою послуг вказаного банку скеровано 20 000 грн (а.с. 32-33). 26 грудня 2024 року між ТзОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТзОВ «ФК «ЕЙС» укладений договір факторингу № 26/12/Е згідно із п. 1.2 якого перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно із додатком № 2 після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (а.с. 61-64). Того ж дня між сторонами зазначеного правочину підписаний акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 26/12/Е від 26 грудня 2024 року (а.с. 69). Так, відповідно до витягу із вказаного реєстру боржників убачається, що ТзОВ «ФК «ЕЙС» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №728273115 від 21 травня 2020 року на загальну суму 16 468,68 грн (а.с. 66-67). IV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Приписи ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою та другою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" унормовує, що одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частина друга ст. 1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав задоволення позову з огляду на наступне. Так, позивач з метою захисту своїх порушених прав, що знайшли своє відображення у порушенні відповідачем умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одним із способів та видів такого захисту. Також, суд встановив, що тривале порушення боргових зобов`язань у причинно-наслідковому зв`язку потягнуло за собою появу вищевказаної заборгованості. Разом із тим, стосовно доводів сторони відповідача про те, що [PERSON] не пройшов достовірну верифікацію при підписанні зазначеного договору, а також стосовно того, що вказаний договір не підписаний правомірним електронним підписом суд зауважує наступне. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки. Частиною п`ятою ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині першій ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі № 212/10457/21 відображений правовий висновок щодо того, що без введення логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де обслуговується позичальник), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання кредитором персональних даних від позичальника з метою укладення договору, є неможливим. Так, за умовами вищевказаного договору його сторони фактично дійшли згоди, що для підписання зазначеного договору відповідачем використовуватиметься електронний підпис одноразовим ідентифікатором, що відповідає положенням до Закону України «Про електронну комерцію». Також матеріалами справи підтверджується наявність у договорі та заявці на отримання кредиту персональних даних відповідача, а саме: номеру та серії паспорта громадянина України, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, який присвоєний Хижняку А.А., а також адреси його зареєстрованого місця проживання. Окрім того, матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодінням його персональними даними з метою подальшого укладення зазначених кредитних договорів. Із вищевикладеного можливо дійти висновку, що зазначені договори підписані саме відповідачем, який був належно ідентифікований, шляхом введення одноразового ідентифікатора (електронний підпис з одноразовим ідентифікатором) і є укладеними у порядку Закону України «Про електронну комерцію», що повністю відповідає положенням зазначеного Закону та приписам ЦК України. Окремо суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять і сторонами у встановленому процесуальним законом порядку суду не надано доказів, які б свідчили про те, що зазначений договір визнаний недійсними. Тобто, за таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена. Щодо посилань [PERSON] на те, що первісним кредитором не надана уся необхідна інформація відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суд вказує, що такі доводи відповідача спростовуються умовами п. 4.16 вищезгаданого кредитного договору згідно із якими [PERSON] підтвердив, що: він отримав від товариства до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Стосовно сумнівів відповідача у правильності обрахунку зазначеної заборгованості суд зауважує наступне. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2023 року в справі № 922/1280/22 викладений правовий висновок, відповідно до якого Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. Так, суд зазначає, що на підставі договору № 728273115 [PERSON] отримав кредит в сумі 20 000 грн (п. 1.1 Договору) строком на 11 днів (п. 1.2 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 0,43% від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами (п. 1.3 Договору). У подальшому, на підставі додаткових угод строк такого кредитування був продовжений на 600 днів, тобто до 22 січня 2022 року. Окрім цього, умовами додаткових угод передбачалося, що у період із 01 червня 2020 року по 01 липня 2020 року діяла процентна ставка у розмірі 0,85% на день, у подальшому із 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року процента ставка за користування кредитними коштами становила 0,68% на день, а починаючи із 31 липня 2020 року і до кінці строку кредитування процента ставка становила 0,43% на день. Таким чином, дослідивши умови кредитного договору, а також надані первісним та подальшими кредиторами розрахунки (а.с. 70-78) заборгованості за вищевказаним договором, суд уважає обгрунтованими вимоги ТзОВ «ФК «ЕЙС» в частині стягнення із [PERSON] заборгованості за тілом кредиту. Разом із тим, суд не надає оцінку доводам відповідача про порушення заявником при обрахунку заборгованості ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки після зменшення позовних вимог ТзОВ «ФК «ЕСЙ», фактично, предметом розгляду цієї справи є лише вирішення питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому необхідність у застосуванні зазначеної норми права у цьому випадку відсутня, оскільки цим нормативно-правовим актом не забороняється стягнення боргу саме за основною сумою позики. Стосовно строків позовної давності, на які звертав увагу відповідач суд вказує таке. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п?ята цієї статті). Оскільки у договорі встановлюються окремі зобов?язання, які деталізують обов?язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов?язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 26 вересня 2018 року. Відповідно до умов кредитного договору та додаткових угод до нього останнім днем кредитування [PERSON] , а отже останнім днем внесення чергового платежу за цим договором, є 22 січня 2022 року. Однак, як зазначалося судом раніше, у строк обумовлений умовами кредитного договору [PERSON] належним чином не виконав свого обов`язку, а тому строк позовної давності у цьому випадку мав би сплинути 22 січня 2025 року. Однак, із урахуванням положень ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України, а також зважаючи на приписи п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду із цим позовом, суд зауважує, що наразі, такий строк ще не сплив, а отже позивачем не пропущений. Ураховуючи викладене вище, суд уважає за необхідне задовольнити цей позов. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Так, на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї цивільної справи, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн. Щодо питання стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. За правилами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу останнім до матеріалів позову долучено: договір про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року (а.с. 79-80); копію протоколу погодження вартості послуг до вищевказаного договору про надання правничої допомоги (а.с. 80); копію додаткової угоди № 9 від 27 грудня 2024 року до договору про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року (а.с. 80-82); копію акту прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року (а.с. 83). Зокрема, із зазначеного акту приймання-передачі наданої правничої допомоги убачається, що адвокатом тараненком А.І, в межах цього провадження надані послуги з вивчення матеріалів справи стосовно стягнення із [PERSON] заборгованості на суму 1 000 грн та зі складання позовної заяви на суму 5 000 грн. Загальна вартість наданої правової допомоги згідно із цим витягом з акту становить 6 000 грн. Так, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 виснувано, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, у цій постанові Верховний Суд висловив правову позицію з питання, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за наслідками розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи лише має бути сплачено. У подальшому від вищевказаної правової позиції Верховний Суд не відступав (постанова від 22 січня 2021 року в справі № 925/1137/19). Із урахуванням викладеного, суд ураховує доводи відповідача стосовно того, що розмір таких витрат є значно завищеним, а тому виходячи із принципу співмірності та розумності зазначених витрат уважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який належить стягнути з відповідача за наслідками розгляду справи, має становити 5 000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved