Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

09.09.2025 позивач звернувся в суд з позовною заявою, в якій просять встановити факт самостійного виховання позивачем та проживання з ним малолітніх дітей та перебування на його утриманні без сторонньої допомоги та без участі матері. 19.09.2025 в суд надійшла заява позивача про збільшення та уточнення позовних вимог про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, встановлення факту самостійного виховання ним та знаходження на його утриманні, а також стягнення аліментів з відповідача на користь позивача. Заявник обґрунтовує свою позовну заяву наступним: встановлення даного факту має для заявника юридичне значення та впливає на його батьківські права й обов`язки та інтереси його малолітніх доньок. Встановлення даного факту необхідно заявнику для облаштування життя та розвитку дітей та з метою в подальшому захисту їх прав та представлення законних інтересів за умови проживання їх матері окремо, так як фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися з липня 2025 року. Крім того, без згоди матері позивач не може належним чином дбати про фізичний розвиток дітей, стан їх здоров`я. Також в умовах війни безліч питань виникають під час освітнього процесу, оформлення відповідних документів, заяв, що вимагаються закладами освіти, дитячими оздоровчими чи розважальними центрами. Враховуючи поведінку відповідача, яка самоусунулася від виховання та розвитку дітей, вважає за необхідне визначити місце проживання дітей з батьком в судовому порядку. Відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, є працездатною та інших утриманців не має, стан здоровя дозволяє працювати, а тому може сплачувати аліменти на утримання дітей. Враховуючи те, що іншим шляхом не можливо підтвердити факт самостійного виховання дитини заявником, як батьком, просить суд встановити факт проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком, їх самостійного виховання батьком та знаходження на його утриманні. Також просить визначити місце проживання дітей з батьком та стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання та у власність дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожного з дітей для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення із вказаним позовом до суду та до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Коноваленка М.І. від 12.09.2025 справу прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.10.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Позивач надав заяву про проведення розгляду за відсутності, на заявлених позовних вимогах наполягає (а.с.58). Відповідач не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду, суду надано нотаріально завірену заяву про визнання позову та розгляд справи за відсутності відповідача (а.с.52). Третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, отримали копію позовної заяви, про місце, дату та час підготовчого розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду висновок, в якому зазначили, що задоволення уточнених позовних вимог відповідає інтересам дітей, враховуючи визнання відповідачем позову, просять проводити розгляд за їх відсутності (а.с.53-55). Суд вважає можливим провести розгляд за відсутності учасників, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, на підставі наявних у суду матеріалів, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення. 01.02.2025 сторони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Довгинцівському та Саксаганському районах у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №42, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.12). За час шлюбу у них народилися донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) серія [NUMBER] та серія [NUMBER] (а.с.13,14). Позивач з дітьми проживають окремо від матері дітей, без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акта про фактичне проживання від 21.08.2025 та актом обстеження умов проживання від 23.09.2025 (а.с.17,47,55), та не спростовано і не заперечується матір`ю дитини [PERSON] . Тобто з липня 2025 року подружжя проживає окремо, діти перебувають на утриманні батька, який самостійно їх виховує. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбаченіу статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що знайшов підтвердження заявлений факт щодо самостійного виховання позивачем та знаходження на його утриманні дітей, а тому позовну заяву в цій частині слід задовольнити. Щодо позовної вимоги по визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, судом ставнолено наступне. Під час візиту спеціалістів служби у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради за адресою проживання позивача: [ADDRESS] , малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають батьком, він займається їх вихованням та утриманням. Для дівчат створені належні умови для повноцінного та гармонійного розвитку, що зафіксовано в акті обстеження умов проживання від 23.09.2025 (а.с.55). У висновку дітей виконкому Тернівської районної у місті ради №31/06-31/839 від 03.10.2025 зазначено, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає інтересам дітей, зважаючи на те, що позивач визнала позовні вимоги (а.с.53-54). Довідкою лікаря-педіатра Щокіної І.Г. підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , проходить у неї періодичні медичні обстеження, лікування. Запис на прийом здійснював лише батько. На прийом дітей також завжди приводив батько (а.с.48,49). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] в суд з позовом про встановлення місця проживання дітей, які тривалий час фактично проживали і проживають разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо їх місця проживання, оскільки мати дітей не вимагала від батька дітей змінити їх місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дітей у позивача, не зверталася в суд з позовом про визначення місця проживання дітей разом з нею. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично спір щодо місця проживання дітей був ініційований батьком цих дітей, з яким діти і так фактично проживають і від якого мати дітей не вимагала зміни їх місця проживання. Зверненню в суд з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається в суд з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дітей заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Таким чином, право позивача та інтереси дітей не порушено, а тому в задоволенні вимог щодо визначення місця проживання дітей слід відмовити, а доводи позивача щодо створення матір`ю можливих перешкод у виїзді дітей за кордон є об`єктом правовідносин, які підлягають розгляду в іншому провадженні, у разі виникнення спору між сторонами. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, судом встановлено наступне. Відповідно до ст.ст.180-183 Сімейного Кодексу України - батьки повинні утримувати своїх малолітніх дітей. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи викладене та досліджені судо докази, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів необхідно задовольнити та, у відповідності до ст.ст. 180-183 Сімейного кодексу України, стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позивачем не заявлено позовних вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до ст. 133, ч.6 ст. 141, ст.142 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, зокрема щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а враховуючи визнання ним позову до початку розгляду справи по суті , в сумі 50 відсотків.

Outcome: partial