Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми - сином [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , визначити порядок його участі у спілкуванні та вихованні дітей, шляхом встановлення зустрічей і перебування з дітьми: 1) під час перебування дітей в Україні - періодичні особисті побачення і проживання з дітьми відбуватимуться не менше половини часу на тиждень, за наступними графіками, які погоджуються між батьком та матір`ю: або тиждень через тиждень, починаючи з 08 год. кожного понеділка; або через кожні 2 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год.; або через кожні 3 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год., з правом прогулянок по місту та відвідування дитячих розважальних центрів, відвідування місця проживання батька, в тому числі під час ночівель з повідомленням матері про місце перебування дітей під час реалізації батьком права на контакт з дітьми; 2) під час його перебування в Республіці Польща або в іншій країні світу, де також можуть проживати відповідач та діти, періодичні особисті побачення з дітьми, що відбуватимуться не менше половини часу на тиждень (місяць), на наступними графіками, які погоджуються між батьком та матір`ю: або тиждень через тиждень, починаючи з 08 год. кожного понеділка; або через кожні 2 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год.; або через кожні 3 дні, при цьому час передачі дітей від матері до батька визначається або о 08 год. або о 20 год., з правом прогулянок по місту та відвідування дитячих розважальних центрів, відвідування місця проживання батька, в тому числі під час ночівель з повідомленням матері про місце перебування дітей під час реалізації батьком права на контакт з дітьми та зобов`язати відповідача повідомляти його про місце проживання дітей, або про зміну місця проживання, зміну телефонних номерів та акаунтів у соцмережах дітей та відповідача, якщо такі відбудуться та не блокувати його телефони і акаунти; 3) зобов`язати відповідача надати йому інформацію про наявні засоби зв`язку (номер телефону, скайпу тощо) для спілкування з дітьми, надавати йому інформацію про зміну номера телефону її та дітей, облікового запису скайпу, телеграму, вайберу та інших засобів зв`язку, необхідних для спілкування з дітьми, а також місце проживання дітей та інформувати щодо людей, з якими може проживати відповідач і їх діти, щоб невідомі особи зі злочинного світу або девіантної поведінки не могли становити загрозу дітям. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 19 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак із 24 жовтня 2021 року вони проживають окремо. Від шлюбу є двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом із відповідачем у Республіці Польща, де вони проживають із березня 2022 року. Однак відповідач чинить позивачеві перешкоди у спілкуванні з дітьми та прийнятті участі у їх вихованні, підбурює дітей не спілкуватись із батьком, постійно змінює номери телефонів та акаунти в соціальних мережах, блокує акаунти позивача та десятки нових його телефонних номерів, що у свою чергу також створює перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми за допомогою телефонного зв`язку тощо, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явилась, але її представник надав до суду письмову заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за відсутності відповідача. Разом з тим, зазначив у вказаній заяві, що сторони у справі, а також їх спільні діти, проживають за кордоном та просив суд при ухваленні судового рішення врахувати долучену до матеріалів справи постанову Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, перекладену на українську мову та посвідчену нотаріально, згідно якої суд встановив, що відсутні підстави для обмеження батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо їх неповнолітніх дітей, позбавив позивача у цій справі батьківських прав щодо спільних із відповідачем у цій справі дітей, заборонив [PERSON] контакти з дітьми, відхилив заяву [PERSON] про встановлення контактів із неповнолітніми дітьми та визначення їх місця проживання, відхилив заяву [PERSON] про застосування заходів забезпечення у вигляді контактів із дітьми та скасував п. 1 постанови від 14.03.2023 року, яким було запроваджено нагляд судового куратора за здійсненням опіки [PERSON] над неповнолітніми дітьми на період розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, але матеріали справи містять надану нею письмову заяву, в якій представник просила суд розглядати справу за її відсутності, вирішення якої поклала на розсуд суду та зазначила, що виконком не має повноважень надати висновок щодо розв`язання спору між сторонами, оскільки діти сторін у справі не проживають на території Металургійного району. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Так, позивач та відповідач з 19 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, однак, як зазначено у позовній заяві та не заперечується сторонами у справі, позивач та відповідач із жовтня 2021 року проживають окремо. Окрім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2022 року шлюб між позивачем та відповідачем у цій справі було розірвано. Від шлюбу сторін є двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Згідно судового наказу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.12.2021 року з позивача у цій справі на користь відповідача у цій справі на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 29 жовтня 2021 року і до досягнення ними повноліття. Як зазначає позивач у своєму позові та проти чого не заперечує відповідач, остання разом із дітьми з березня 2022 року проживають у Республіці Польща, що також підтверджується копіями свідоцтв, виданих віцеконсулом Генерального консульства України у Кракові від 18.03.2022 року щодо ідентифікації фізичних осіб - відповідача у цій справі [PERSON] та її сина [PERSON] , а також довідками про перебування з 07 липня 2022 року на консульському обліку в Генеральному консульстві України в Кракові [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Окрім того, як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач у справі також проживає у Республіці Польща. Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, перешкоджає повноцінно приймати участь у їх вихованні, чим порушує його права як батька. Виходячи з положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Виходячи з положень ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 1, статті 75-77 Закону). У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Згідно зі ст. 5 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинену 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікованої Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням ст. 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання. Отже, норми ст. 5 цієї Конвенції містять загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини. У постанові Верховного Суду від 17.08.2022 року у справі №613/1185/19 зазначено, що «Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою необхідно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі». Відповідно до ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року, для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи. Так, із матеріалів даної справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач, відповідач та їхні спільні діти є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, однак відповідач разом із дітьми у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації на територію України, а саме у березні 2022 року, виїхала до Республіки Польща і на час подання до суду цього позову до України не повернулась, тому суд уважає, що спір у цій справі обтяжений іноземним елементом. Окрім того, судом також установлено, що і позивач у справі, незабаром за відповідачем, виїхав з України та проживає у Республіці Польща. Таким чином, у даній справі встановлено, що відповідач із дітьми проживає за межами України, що виключає безумовну підсудність цієї справи судам України за правилами статей 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідач та її спільні з позивачем діти вже постійно не проживали на території України. Разом з тим, як убачається з матеріалів цієї справи, проживаючи в Республіці Польща, сторонами цієї справи ініціювався ряд судових процесів, у тому числі, питання щодо тотожних вимог, викладених у цій позовній заяві про усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми та визначення порядку участі батька у вихованні дітей, які перебували на розгляді суду тієї держави, тобто Республіки Польща, - держави місця постійного проживання позивача та відповідача у цій справі та їх дітей. Так, згідно долученої представником відповідача до матеріалів цієї справи постанови Районного суду м. Кракова від 30.05.2025 року, перекладеної з польської на українську мову та посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Євдокимовою К.М., суд, розглянувши справу, відкриту з ініціативи суду за участю [PERSON] та [PERSON] щодо обмеження батьківських прав, а також справу за заявою [PERSON] за участю [PERSON] про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , а також справу за заявою [PERSON] за участю [PERSON] про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання та заборону контактів, постановив, зокрема, встановити, що немає підстав для обмеження батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо неповнолітніх [PERSON] , народженого [INFO] , та [PERSON] , народженого [INFO] ; позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] ; заборонити [PERSON] контакти з неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] ; відхилити заяву [PERSON] про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] ; відхилити заяву [PERSON] про застосування заходів забезпечення у формі контактів із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] ; скасувати п. 1 постанови від 14.03.2023 року, який запроваджував нагляд судового куратора за здійсненням опіки [PERSON] над неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] на час триваючого провадження. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не заперечує факту існування цієї постанови, однак у судовому засіданні останній висловлював свою незгоду з висновками, до яких дійшов Районний суд м. Кракова за результатами розгляду справи та наголошував на тому, що вказана постанова ним оскаржується, однак належних доказів на підтвердження цього не надав, зважаючи на наступне. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватись переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012 року, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Однак, подані до суду позивачем документи в обґрунтування його тверджень щодо апеляційного оскарження зазначеної вище постанови Районного суду м. Кракова викладені польською мовою, при цьому належно оформленого перекладу на державну мову позивачем до матеріалів справи не долучено, що суперечить вимогам ст. 10 Конституції України та ЦПК України. Відтак, ураховуючи відсутність перекладу, про необхідність якого суд неодноразово повідомляв позивача, на що останній відповів відмовою, суд позбавлений можливості встановити зміст зазначених документів та, як наслідок, їх взаємозв`язок та причетність саме до цієї справи. Таким чином, судом установлено, що Районним судом м. Кракова розглянута по суті справа з приводу вирішення тотожного спору, зокрема, між тими самими сторонами, у тому числі, про той самий предмет і з тих самих підстав, як і заявлено у цій справі щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей. Більш того, суд зауважує, що Районним судом м. Кракова розглянута вказана справа, зокрема, за заявою відповідача у цій справі про позбавлення позивача у цій же справі батьківських прав, визначення місця проживання та заборону контактів, за результатами розгляду якої польський суд постановив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , заборонити [PERSON] контакти з неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] та відхилити заяву [PERSON] про встановлення контактів та визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , що у свою чергу, виключає вирішення питання щодо визначення порядку участі батька у вихованні дітей, оскільки зазначеною постановою польського суду вже врегульовано це питання, а позбавлення батька - позивача у цій справі - батьківських прав тягне за собою наслідки, зокрема, встановлені ст. 166 СК України, згідно з положеннями якої особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Отже, зважаючи на все вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed