Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

05.06.2023 року [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про визначення місця проживання дитини, посилаючись на наступні обставини. 10.09.2010 року між позивачем та відповідачкою був укладений шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки між сторонами були припинені, і рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу за спільною згодою сторін донька [PERSON] залишилась проживати разом з матір`ю, а син [PERSON] залишився проживати з батьком. Вони змінили місце проживання та переїхали з м. Дніпра до м. Нікополя. З 22.05.2018 року про 24.06.2021 року [PERSON] відвідував в м. Нікополі дошкільний навчальний заклад №26 «Росточок». З вересня 2021 року по теперішній час він навчається в Нікопольському ліцеї №16 Нікопольської міської ради. 29.10.2019 року [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] . З того часу він разом з сином проживає в даному будинку. 02.11.2021 року відповідачка надала свою згоду, як матері, на реєстрацію місця проживання [PERSON] разом з батьком за вказаною вище адресою. Останнім часом відповідачка виявила бажання, щоб малолітній [PERSON] проживав разом з нею, висловлювала погрози, що забере сина. Позивач наголошує, що з 2018 року він виховує сина, піклується про його здоров`я, моральний та фізичний розвиток, матеріально забезпечує всі його потреби. У сина склались дуже теплі та довірливі відносини з його новою дружиною - [PERSON] . Зазначає, що він не зловживає алкогольними напоями, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, має власне житло, за місцем проживання характеризується позитивно, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, працює помічником нотаріуса та має стабільний дохід. Між ним та сином утворилась сильна прив`язаність та психологічний контакт, а тому вважає що місце проживання малолітнього [PERSON] повинно бути визначено разом з ним, що буде відповідати інтересам дитини. Крім того, зазначає, що відповідачка повинна брати участь у матеріальному забезпеченні дитини, а тому просить стягнути з неї аліменти на утримання [PERSON] в розмірі частини від усіх видів її доходів щомісяця, а також просить відшкодувати судові витрати. 20.11.2023 року відповідачка [PERSON] звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зустрічним позовом про відібрання її малолітнього сина [PERSON] у батька та передання його матері, та визначення місця проживання дитини разом з нею. Свій позов вона мотивує наступним. Після розірвання шлюбу вона та колишній чоловік продовжили спілкування щодо способу участі кожного з батьків у житті дітей та за усною домовленістю діти періодично проживали як у неї, так і у [PERSON] у місті Нікополь. [PERSON] проживала з дітьми у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частка якої належить їй на праві приватної власності. В 2018 році дочка [PERSON] пішла до школи у перший клас у м. Дніпрі, а син [PERSON] більше часу проводив з батьком, оскільки вона була вимушена вийти на роботу, натомість всі вихідні, відпустки та свята [PERSON] проводив з мамою та сестрою [PERSON] . Під час карантину, спричиненого коронавірусом, [PERSON] постійно працювала вдома дистанційно та займалась дітьми, [PERSON] став більше часу проводити з нею. Вона приділяла йому багато уваги, забезпечувала належні умови проживання, піклувалась про його фізичний та духовний розвиток. У вихідні дні вони активно проводили час, відвідували цирк, розважальні дитячі кімнати, тощо. Вона купувала синові подарунки, іграшки, одяг та взуття, подарувала планшет. У неї з дитиною були чудові стосунки. З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну малолітній [PERSON] перебував у батька, і він відмовився повертати його [PERSON] . На нескінченні прохання віддати сина, щоб вивезти його в безпечну країну він пообіцяв це зробити, однак своєї обіцянки так і не виконав. Після чого почав переховувати сина у друзів та родичів, і [PERSON] не могла його знайти. Донька [PERSON] дуже емоційно реагувала на обстріли та вибухи. [PERSON] вважала, що безпечне місце допоможе пережити дитині хвилювання, а тому, розуміючи, що подальше перебування в Україні може психотравматично вплинути на стан дитини, вона разом з донькою виїхала за кордон, не залишаючи спроби забрати і сина, однак [PERSON] всіляко перешкоджав їй у цьому. У березні 2022 року [PERSON] з донькою виїхала з міста Дніпра, наразі вони перебувають в Республіці Ірландія. З цього часу і по сьогоднішній день вона намагалась дійти згоди з колишнім чоловіком, щоб хоча б на період воєнного стану забрати сина із собою до безпечної країни, однак отримувала категоричні відмови та погрози. [PERSON] неодноразово зверталась до Служби в справах дітей Нікопольської міської ради з проханням посприяти поверненню їй сина, або хоча б визначити порядок спілкування з ним. В листі виконавчого комітету від 05.09.2022 року їй було надано відповідь, що [PERSON] перебуває в м. Дніпрі у свого хрещеного батька [PERSON] , у зв`язку з активними бойовими діями на території м. Нікополя. Дізнавшись, що син перебуває у сторонніх людей [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці, де рішенням від 24.03.2023 року було задоволено її позовні вимоги про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів щомісяця, а також малолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом з нею. Після ухвалення даного рішення [PERSON] повернулась з-за кордону до м. Нікополя та намагалась повернути дитину, однак пошуки сина не дали результатів. В телефонному режимі [PERSON] відмовився повідомити місцезнаходження сина, за його адресою двері ніхто не відчинив, як не відчинили двері і за адресою матері [PERSON] - [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] викликала поліцію. Від співробітників поліції їй стало відомо, що за наданим рішенням дитину не може бути повернуто у примусовому порядку, оскільки відсутня вимога про примусове відібрання сина, а в мотивувальній частині рішення вказано «матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами щодо місця проживання доньки та сина сторін». Крім того, [PERSON] зазначає, що на момент подачі позову про визначення місця проживання дитини [PERSON] проходив військову службу в лавах ЗСУ, фактично з дитиною не проживав, а тому не може надати дитині належного виховання, займатись його доглядом. [PERSON] проживає разом з бабою похилого віку та мачухою. [PERSON] також наголошує, що після ухвалення рішення Чернівецьким судом вона позбавлена можливості спілкуватись із сином, її номер заблоковано. На її думку, дитину почали налаштовувати проти неї. При останньому спілкуванні з [PERSON] , вона помітила, що дитина пригнічена та налякана, син змінив ставлення до неї, говорив, що вона його покинула. Батько дитини, в свою чергу, не заохочує [PERSON] до більш близького спілкування з матір`ю та рідною сестрою. [PERSON] зазначає, що як матір, вона має високий батьківський потенціал, старша донька [PERSON] після переїзду до Республіки Ірландія ходить до школи, відвідує різноманітні заходи та гуртки, займається плаванням, вільно розмовляє англійською мовою, веде активне соціальне життя в безпечній країні. В європейській країні [PERSON] з перших днів почала займатися малюванням, її малюнки брали участь в національному конкурсі країни у 2022 році. Грає на різноманітних музичних інструментах: гітара, сопілка, барабани. Неодноразово вигравала футбольні матчі, зараз активно займається баскетболом. Навчання в школі проходить виключно англійською мовою, в минулому 2022 році було проведено тестування, у [PERSON] був найкращий IQ серед усіх учнів школи. Такий різноманітний розвиток вона бажає забезпечити і сину [PERSON] , однак [PERSON] перешкоджає їй це зробити, реалізуючи виключно свої права, як батька, що в даному спорі суперечить інтересам дитини. [PERSON] не має не знятої чи не погашеної судимості, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має стабільний дохід, офіційно працевлаштована, працює в АТ КБ «Приватбанк» на посаді спеціаліста з реєстрації господарських договорів та заявок вимог платежів ГО, має можливість забезпечити сину всі належні умови для проживання, навчання та розвитку. З цих підстав вважає, що місце проживання малолітнього сина [PERSON] повинно бути визначено разом з нею. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання (том.1, а.с. 60-62). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.12.2023 року зупинено провадження до припинення перебування [PERSON] в лавах ЗСУ (том.1, а.с.90-92). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.04.2024 року ухвалу про зупинення провадження скасовано та направлено справу на подальший розгляд до суду першої інстанції (матеріали апеляційної скарги, а.с.81-87). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей виконавчого комітету Мозолевської (Першотравневської) сільської ради Нікопольського району та зобов`язано їх надати висновок про доцільність (недоцільність) визначення місця проживання дитини з батьком (том. 1, а.с.191-192). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.08.2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано її з первісним позовом в одне провадження під №182/2664/23 (том 1, а.с.194-195). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.10.2024 року залишено без задоволення клопотання [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерства оборони України та військової частини [NUMBER] (том. 2, а.с.59-60). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.10.2024 року задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування відомостей щодо перебування (чи не перебування) відповідачки на обліку лікарів нарколога та психіатра (том. 2, а.с.61-62). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.11.2024 року зобов`язано Службу в справах дітей виконавчого комітету (Мозолевської) Першотравневської сільської ради надати суду акт обстеження житлово-побутових умов (том. 2, а.с.93-94). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 року закрито підготовче засідання по даній справі, призначено справу до судового розгляду (том 2, а.с.132-133). 25.12.2024 року на електронну адресу суду від Мозолевської (Першотравневської) сільської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, до заяви додано акт обстеження житлово-побутових умов та рішення виконавчого комітету Першотравневської сільської ради про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком (том. 2, а.с.120-126). В судовому засіданні позивач по первісному позову [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Додатково суду пояснив, що викладені в зустрічному позові факти не відповідають дійсності. [PERSON] наполягав, що з 2018 року між ним та колишньою дружиною існувала усна домовленість щодо визначення місця проживання дітей. Донька [PERSON] залишилась з матір`ю в м. Дніпрі, а він разом з сином [PERSON] був змушений переїхати до м. Нікополя. Усі витрати на дітей були поділені на двох дітей однаково, зокрема по вихованню дітей, піклуванню про їх здоров`я та розвиток. [PERSON] фактично вигнала його з дитиною зі своєї квартири, тому на новому місці він, як батько, був змушений налагоджувати належні умови проживання для [PERSON] , купив будинок, влаштував до дитячого садочка, а потім і до школи, уклав декларацію з сімейним лікарем. На підтвердження домовленості між сторонами щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] зазначив, що колишня дружина надала свою згоду на реєстрацію місця проживання [PERSON] в купленому ним будинку. Він, в свою чергу, надавав нотаріально завірену згоду на виїзд старшої доньки [PERSON] разом з матір`ю за кордон, спочатку до Польщі, потім до Ірландії. Щодо надання згоди на вивіз сина за кордон, [PERSON] до нього не зверталась. Також [PERSON] не заперечував, що з 02.03.2023 року був мобілізований до військової частини [NUMBER] , але наказом командира від 23.06.2024 року він виключений зі списків особового складу. Задля безпеки [PERSON] разом з родиною змінив місце проживання, виїхавши з м. Нікополя до с. Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області, де оформили статус внутрішньо переміщених осіб та проживають і до теперішнього часу. Крім того, [PERSON] наголосив, що колишня дружина ввела суд в оману, звернувшись до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] . В позові вона зазначила, що син [PERSON] проживає з нею та сестрою [PERSON] за адресою по [ADDRESS] , де вона, нібито, винаймала житло. Але малолітній [PERSON] ніколи в Чернівцях не проживав. [PERSON] в судовому засіданні також наголошував, що ніколи не перешкоджав у спілкуванні сина з матір`ю, та не налаштовував [PERSON] проти неї. Він, як батько все робить, щоб син був справжньою сучасною людиною у всіх відносинах із зовнішнім світом. У нього з сином є взаєморозуміння та тісний контакт. Він веде здоровий образ життя та робить все, щоб син одержав нормальне виховання, любов і тепло. Для сина він створює всі умови для проживання, навчання, відпочинку, творчого розвитку, як зараз так і в майбутньому, [PERSON] приймає участь у багатьох конкурсах, які проводяться онлайн закладами міста, отримує грамоти та подяки. Свої заперечення щодо зустрічного позову [PERSON] також виклав у письмовому відзиві на позовну заяву, який міститься в матеріалах справи (том 1, а.с.197-213). Представник позивача по первісному позову [PERSON] підтримала позицію свого довірителя, наполягала на задоволенні позовних вимог та визначенні місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала. Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову та наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог. Щодо виключення [PERSON] зі списків особового складу, [PERSON] зазначила, що [INFO] найстаршій його доньці - [PERSON] виповниться 18 років, що позбавить його можливості мати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Отже, вочевидь, він намагається визначити місце проживання дитини із собою виключно з метою отримання відстрочки як особа, яка самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, і виключно з цієї причини налаштовує дитину проти матері. Додатково звернула увагу суду, що її можливості, як матері, надати синові повноцінне життя та розвиток, значно перевищують можливості [PERSON] . Вона живе в Ірландії, має стабільність, гарне житло, доступ до якісної медицини й освіти. Там [PERSON] зможе рости у безпеці, навчатися, розвиватися й просто бути дитиною. Тоді як перебуваючи в Лошкарівці він має обмежене коло спілкування - мачуха та баба [PERSON] , батько періодично відсутній. Більшість часу син проводить вдома, з активностей - лише велосипед. [PERSON] фактично не займається вихованням сина, залишає його на друзів та родичів. Дуже великий вплив на [PERSON] має мачуха. Вона має власну доньку, але всі свої зусилля спрямовує на [PERSON] , її надмірна зацікавленість викликає запитання, які мотиви вона переслідує. [PERSON] не усвідомлює небезпеки проживання в зоні обстрілів, дитина тривалий час перебуває в стресовій ситуації, що негативно впливає на його психоемоційний стан. [PERSON] має боргові зобов`язання понад 250 000 грн., що свідчить про його фінансову неспроможність, а аліменти за серпень-листопад надійшли в розмірі 3 217,00 грн. Він не створив стабільних умов, не гарантував безпеки, не забезпечив психологічного комфорту для дитини. Свої заперечення [PERSON] виклала у письмовій формі у відповіді на відзив (том. 2, а.с.7-15). Представник відповідача по первісному позову [PERSON] в судовому засіданні підтримала думку своєї довірительниці, заперечувала проти визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, наполягала на задоволенні зустрічного позову. Додатково зазначила що безпека середовища є приорітетним критерієм при вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини. [PERSON] , незважаючи на бойові дії, утримує дитину протягом трьох років у м. Нікополі, а мета реєстрації як ВПО виключно для того, щоб документально показати суду, що дитина перебуває в безпеці. Проживання родини [PERSON] в с. Лошкарівці Нікопольського району спростовується показами самої дитини в судовому засіданні. Представник відповідача зазначила, що думка дитини враховується при вирішенні справ щодо визначення місця її проживання, але не є визначальною, а розглядається в контексті інших факторів та загального принципу найкращих інтересів дитини. Крім того, психолог [PERSON] , поспілкувавшись з [PERSON] , підвела під сумнів відсутність елементів навіювання та запропонувала провести повне психологічне діагностування щодо психоемоційного стану дитини, на що сторона позивача категорично відмовилась. Представник відповідача також наголошує, що [PERSON] має недостатній рівень матеріального забезпечення для утримання дитини, оскільки отримує мінімальну заробітну плату у розмірі 6 321,70 грн., що підтверджується відповідною довідкою, а мати дитини [PERSON] , в свою чергу, має більш високий батьківський потенціал. Представник третьої особи Городничий О.Л. в судовому засіданні підтримав висновок Служби в справах дітей Мозолевської (Першотравневської) сільської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком, не заперечував проти задоволення первісного позову, зустрічні позовні вимоги не підтримав. Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідачка є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (том 1, а.с.12) та малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (том 1, а.с.11). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, в рішенні питання щодо визначення місця проживання дітей не розглядалось (том 1,а.с.10). Але судом встановлено, що між подружжям було досягнуто усної домовленості, а саме, донька [PERSON] залишилась проживати з матір`ю, син [PERSON] залишився проживати з батьком. Згідно довідки №32 від 14.05.2023 року, наданої головою квартального комітету №32, [PERSON] разом з сином зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.17). [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 02.11.2021 року (том 1, а.с.18). 19.06.2018 року [PERSON] в інтересах малолітнього сина була укладена Декларація з сімейним лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги м. Нікополь Коваленко Надією Іванівною (том. 1, а.с.16). З 22.05.2018 року по 24.06.2021 року [PERSON] відвідував Комунальний заклад дошкільної освіти №26 «Росточок» Нікопольської міської ради, що підтверджується довідкою №5 від 01.05.2023 року (том 1, а.с.13). Згідно довідки №34 від 08.11.2022 року, наданої директоркою Нікопольського ліцею №16 Іриною Кирилюк , [PERSON] навчається в даному навчальному закладі у 2-му класі (том 1, а.с.14). З огляду на згадані вище докази, суд приходить до висновку, що з 2018 року малолітній [PERSON] на постійній основі проживав разом з батьком в м. Нікополь. Разом з тим, він відвідував і матір, яка мешкала в м. Дніпрі, і даний факт не заперечується обома сторонами, але ці візити скоріш мали епізодичний характер, оскільки відповідачкою не надано доказів, що [PERSON] відвідував будь-який дошкільний навчальний заклад, а згодом і навчальний заклад в м. Дніпрі. Даний факт також підтверджується довідкою голови правління ОСББ «Бажова-26», де зазначено, що починаючи з 2018 року по 02.03.2022 року [PERSON] періодично проживав з матір`ю в кв. [ADDRESS] (том 3, а.с.18). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У свою чергу поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно матеріалів справи, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, загальна площа 96,1 кв.м., житлова площа 64,8 кв.м., розташованого в [ADDRESS] (том 1, а.с. 27). [PERSON] офіційно працевлаштований з 30.08.2019 року помічником приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Чубенко Ірини Семенівни (том 1, а.с.28), отримує мінімальну заробітну плату (том 2, а.с.242-243). З 2023 року він дійсно був мобілізований до лав ЗСУ, але наказом командира військової частини [NUMBER] №184 від 23.06.2024 року [PERSON] виключений зі списків особового складу (том 1, а.с.147). В наслідок активних бойових дій на території Нікопольської територіальної громади позивач разом з сином змушені були виїхати до с. Лошкарівка Нікопольського району, де оформили статус внутрішньо переміщеної особи та зареєстрували своє місце проживання по [ADDRESS] (том 1, а.с.145,146). Згодом вони переїхали в інше помешкання в цьому ж населеному пункті та зареєструвались за адресою: [ADDRESS] (том 2, а.с.86-87). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 13.12.2024 року, в будинку маються всі необхідні меблі, електро- та газопостачання, доступна технічна вода з колодязя, в селі є цілодобовий пункт видачі безкоштовної питної води, є в наявності речі та постільна білизна для всієї родини, дитина має гаджет для дистанційного навчання (том 2, а.с.122-123). Відповідачка [PERSON] , в свою чергу, також має у власності житло - трикімнатну квартиру, загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м., яка розташована по [ADDRESS] (том 3, а.с.16 зворот - 17). [PERSON] офіційно працевлаштована в АТ КБ «ПриватБанк», отримує середньомісячну зарплату в сумі 15 992,47 грн. (том 3, а.с.45 зворот). З 02.03.2022 року вона разом зі старшою дитиною [PERSON] виїхала до Республіки Ірландія, де мешкає по теперішній час в будинку, площею 200 кв.м., де є 4 мебльовані спальні, велика вітальня з каміном і кухнею, 1 кабінет, в якому знаходиться комп`ютер і дитяча ігрова кімната, у будинку 4 ванни та 1 пральня. Донька [PERSON] навчається в школі, навчання проходить виключно англійською та ірландською мовами, відвідує різноманітні дитячі гуртки (том 2, а.с.71-72). Обидва батьки на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебувають, до кримінальної відповідальності не притягувались, про що надали відповідні довідки. Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. У частині четвертій шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Так, в матеріалах справи наявне рішення Мозолевської (Першотравневської) сільської ради №457 від 20.09.2024 року, яким затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . У висновку зазначено, що [PERSON] забезпечує та утримує родину матеріально, турбується про сина. Малолітня дитина сміливо висловлює свою думку, звертається з проханнями та намірами, просить залишити його проживати з батьком (том 2, а.с.4-5). У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц, від 25 вересня 2024 року в справі № 759/11903/23 виснував, що частина друга статті 171 СК України відносить вирішення спору про визначення місця проживання дитини між батьками до випадків, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. Так, в судовому засіданні в присутності двох психологів - [PERSON] та [PERSON] був допитаний малолітній [PERSON] , який зазначив, що хоче залишитись проживати з батьком, якого дуже любить, при цьому батько не перешкоджає йому спілкуватись з матір`ю. Пояснив суду, що зараз проживає в безпечному місці, в нього там є друзі, школу відвідує онлайн. Зауважив, що хотів би спілкуватись зі своєю сестрою [PERSON] та з мамою, але жити з ними не бажає. Психолог [PERSON] припустила, що можливо присутні елементи навіювання з боку батька, тоді як психолог [PERSON] зауважила, що в розповіді дитини ознак навіювання або стороннього впливу не було. Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що суди, якщо це можливо, не повинні допускати розлучення братів і сестер, що узгоджується з пунктом 52 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Савіни проти України» (див. постанови від 04 вересня 2024 року в справі № 526/1809/22, від 12 квітня 2023 року в справі № 569/22963/21). У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року в справі № 465/6496/19 зазначено: «під час визначення роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо». Судом встановлено, що рідні брат та сестра [PERSON] та [PERSON] з 2018 року фактично проживають роздільно з кожним з батьків у різних населених пунктах, між дітьми не встановлено тісного емоційного зв`язку, а тому сам факт спорідненості не є визначальним у цій справі та не може протиставлятись інтересам самого [PERSON] , який протягом тривалого часу проживає разом із батьком однією сім`єю. Крім того, в матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року (справа №727/9897/22) по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким позовні вимоги задоволені та з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходів щомісяця, та визначено місце проживання обох дітей разом з матір`ю. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08.04.2025 року дане рішення скасовано частково, визначено місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з матір`ю, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 1/6 частини від його доходів щомісяця, в задоволенні позову в частині місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю, та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на його утримання відмовлено (том 2, а.с.171-190). Касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 08.04.2025 року [PERSON] до Верховного Суду не подавала. З огляду на викладене вище суд наголошує, що вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №640/2670/17. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), вважає за необхідно зазначити, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Так, в судовому засіданні встановлено і підтверджено належними доказами, що на даний момент малолітній [PERSON] проживає в с. Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області, яке згідно офіційного переліку, не відноситься до територій на яких ведуться (велися) активні бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що обоє батьків мають високий батьківський потенціал. Але виходячи з інтересів малолітнього [PERSON] , його категоричного бажання продовжити проживати разом з батьком, а також тривалості періоду, протягом якого він проживає з ним, та встановлення між ними тісного психоемоційного зв`язку, добросовісного виконання [PERSON] своїх батьківських обов`язків, створення для сина необхідних умов для проживання, розвитку та безпеки, забезпечення його усім необхідним, а також відсутності виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно б впливали на його виховання чи розвиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. А тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. При цьому суд вказує на те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє відповідачку права спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на виховання дитини, прояву турботи відносно неї. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, серед іншого, суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно із ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи той факт, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 08.04.2025 року з [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON] було стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини від його доходів щомісяця, то суд вважає справедливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини від всіх видів її доходів щомісяця, а отже в цій частині позов слід задовольнити частково. Згідно із ч.1 ст.191 ЦПК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Судом задоволено позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору, а тому з [PERSON] в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 1 211, 20 грн., що відповідає нормам ч.1 ст. 141 ЦПК України. Також, на підставі ч.1ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджений судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп., сплачений останнім при подачі позову (а.с.1).

Outcome: partial