Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, поданим представником позивача - адвокатом Олійник О.А. до [PERSON] про визнання права власності та припинення права власності на частку в спільному майні, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] право власності на 1/4 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м,припинивши право спільної часткової власності [PERSON] на 1/4 частку спірного домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що з 27 лютого 1993 року позивач [PERSON] , знаходився у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу, а саме 16.06.2006 року, за договором купівлі-продажу, подружжя придбали житловий будинок [ADDRESS] , який було зареєстрована на ім`я [PERSON] .[INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складалося з 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку. У встановлений законодавством строк, позивач звернувся до приватного нотаріуса Самарівського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті дружини, і на підставі поданої останнім заяви було заведено спадкову справу № 101/2017. 1/2 частка вищевказаного житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 19.11.2024 року, як частина спільного майна подружжя. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2025 року, отриманого позивачем після смерті дружини [PERSON] , - [PERSON] , також є власником ще 1/4 частки житлового будинку. Таким чином, позивач є власником 3/4 часток житлового будинку. За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я відповідача [PERSON] , яка своєчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але до цього часу так і не отримала своє свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки є громадянкою РФ і після 2017 року більше на територію України не поверталася. Ніякої участі в утриманні нерухомого майна вона ніколи не приймала і не приймає. Враховуючи, що відповідач є громадянкою РФ і фактично постійно проживає на території країни - агресора, припинення права на частку у праві спільної часткової власності відповідача не завдасть їй істотної шкоди. Узв`язку з тим, що іншим чином ніж рішенням суду позивач не може захистити свої права, вимушений звернутися до суду з позовом. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2025 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче провадження. 26 травня 2025 року за заявою представника позивача ухвалою суду витребувані докази у справі. 20 червня 2025 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 11 липня 2025 року прийнятий уточнений позов та продовжене підготовче провадження у справі. 29 вересня 2025 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Третя особа у судове засідання не з`явилась, подавши заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом по справі встановлено, що 27 лютого 1993 року, позивач [PERSON] , [INFO] уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про її смерть, виданого 06.03.2017 року виконавчим комітетом Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 08. З копії договору купівлі-продажу будинку від 16.06.2006 року вбачається, що [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] , який було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Договір купівлі-продажу будинку був посвідчений державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1676. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10959713 від 16 червня 2006 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 19 листопада 2024 року, виданого призваним нотаріусом Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В. 19.11.2024 року за р.№ 1686 - є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі ст. 63 СК України як частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідне право зареєстроване, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав № 404542539 від 20.11.2024 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2025 року, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , виданого приватним нотаріусом Самарівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В., позивач [PERSON] , також є власником ще 1/4 частки житлового будинку, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] Відповідне право зареєстроване, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав № 410441086 від 30.01.2025 року. З довідки № 0523 від 09.12.2024 року, виданої відділом ЦНАП Перещепинської міської ради, вбачається, що [PERSON] була зареєстрована до дня своєї смерті за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею зареєстровані [PERSON] , 1944 р.н. та [PERSON] , 1937 р.н., а відповідно до довідки, виданої виконкомом Голубівської сільської ради вбачається, що [PERSON] мешкала до дня своєї смерті за адресою: [ADDRESS] , разом з чоловіком [PERSON] , [INFO] . З копії спадкової справи №101 за 2017 рік, заведеної після смерті [PERSON] також вбачається, що: - 20 червня 2017 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернулась [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації; - 20 червня 2017 року з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся [PERSON] ; - 03 листопада 2015 року [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Голубівської сільської ради Новомосковського району Чумаченко О.А. за реєстровим №305, згідно якого житловий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] ; - виконавчим комітетом Голубівської сільської ради Новомосковського району, видана довідка, з якої вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала до дня смерті за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою також зареєстрований її чоловік - [PERSON] ; - 19 листопада 2024 року з заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі ст. 63 СК України, як частки у праві спільної сумісної власності подружжя звернувся [PERSON] . В той же день йому було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку; - 04 грудня 2024 року з заявою про видачу свідоцтва після смерті [PERSON] на спадкове майно: 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] звернувся [PERSON] . 29 січня 2025 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно - 1/4 частину вищевказаного домоволодіння. Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виданого ТОВ «КОМФОРТ ВГО» від 27 березня 2025 року вбачається, що оціночна вартість домоволодіння становить 220000 гривень. 26 вересня 2025 оку згідно квитанції до платіжної інструкції № 372620005 на депозитний рахунок суду позивачем [PERSON] внесені кошти за частку у спільному майні у справі 183/3522/25 в розмірі 55000 грн. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указ затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжений та дії на час розгляду справи. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. На підставі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Згідно пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, що діяла на момент звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини) передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. ст.1261, 1262 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України - непрацездатні вдова (вдівець) спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Статтею 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м. Спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] є донька померлої відповідачу справі. Позивач [PERSON] будучи спадкоємцем за законом згідно зі ст. 1241 ЦК України успадкував, відповідно до с свідоцтва про право на спадщину 1/4 частину вказаного домоволодіння(обов`язкову частку). Таким чином співласниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] є: [PERSON] у розмірі 3/4 частки та [PERSON] у розмірі 1/4 частки. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України). Згідно статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення. Згідно з ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном». 24.02.2022р. розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022р. та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022р.). Також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення. Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022р.). До повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України повідомлення резидентів Російської Федерації про розгляд судами України справ за їх участі здійснювалось згідно Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Однак, згідно із листом Міністерства закордонних справ України від 30.12.2022р. № 72/14-612-108558 після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав з 27 грудня 2022 року українською стороною зупинена дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, у відносинах України з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. У зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації проти України припинилось будь-яке, в тому числі поштове, сполучення між Україною та Російською Федерацією. Враховуючи той факт, що частка спірного домоволодіння, яка належить спадкоємцю за заповітом [PERSON] не може бути виділена в натурі; позивачем попередньо внесена вартість 1/4 частини спірного домоволодіння на депозитний рахунок суду і припинення права власності спадкоємця [PERSON] на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, позовні вимоги [PERSON] про припинення права власності співвласника у означеному домоволодінні є законними та обґрунтованими. А тому позовні вимоги позивача про визнання за ним право власності на 1/4 частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 31,2 кв.м,шляхом припинення права спільної часткової власності [PERSON] на 1/4 частку спірного домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] - підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved