Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1241. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 у справі № 757/33853/24 було розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також судом під час розгляду заяви було встановлено, що з 25.07.2024 відсутнє спільне господарство між позивачем та відповідачем, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують повторного доказування. Так, в період перебування в шлюбі з метою майбутнього забезпечення благополуччя родини, відповідачем на своє ім`я було відкрито у 2021 році (в період перебування в шлюбі) вклади у банківських (фінансових) установах за договорами банківського вкладу (депозиту), а саме в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Державний ощадний банк України» на загальну суму 121914,00 грн, 1000,00 євро та 531,00 доларів США. Доречно зазначити, що за 2021 рік позивачем було офіційно отримано заробітну плату у розмірі 459472,00 грн, а відповідачем лише 347207,00 грн. В подальшому зазначені вклади у банківських (фінансових) установах за договорами банківського вкладу (депозиту) було продовжено. На час розгляду питання про розірвання шлюбу, питання щодо розподілу коштів, що знаходяться в банках не розглядався. Однак ні з 25.07.2024, ні з часу набрання рішення про розірвання шлюбу законної сили відповідачем не вчинялось жодних дій з метою розподілу зазначених вкладів відповідно до законодавства. У зв`язку з чим позивачка просить суд: визнати банківські вклади розміщені станом на 25.07.2024 та оформлені на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» та Ат «Державний ощадний банк України» спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на рівну частку банківських вкладів, станом на 25.07.2024, що розміщені та оформлені на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Державний ощадний банк України»; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 від всіх банківських вкладів, що було відкрито на ім`я [PERSON] під час спільного подружнього життя, а саме станом на 25.07.2024 та судовий збір (а.с. 1-23). Ухвалою суду від 14.04.2025 заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 28). 18.04.2025 до суду надійшла заява позивача [PERSON]. про виконання ухвали суду та 22.04.2025 надійшла уточнена позовна заява, з яких вбачається, що виявлені недоліки позивачем усунуто (а.с. 30-58). Ухвалою суду від 25.04.2025 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Крім того задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 59). 22.05.2025 представником АТ «Державний ощадний банк України» на виконання ухвали суду від 25.04.2025 до суду було подано в паперовому вигляді наявну інформацію, щодо відкритих банківських вкладів, за період з 01.01.2021 по 12.05.2025 на ім`я гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), в установі АТ «Ощадбанк», із зазначенням суми вкладів разом із нарахованими відсотками станом а 25.07.2024 (а.с. 65-101). 05.06.2025 відповідачем [PERSON] до суду було подано клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи (а.с. 103). 09.06.2025 представником АТ КБ «Приватбанк» до суду було подано відповідь на запит, відповідно до якої станом на 25.07.2024 відкриті договори банківського вкладу (депозиту) на клієнта [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відсутні (а.с. 108). 09.06.2025 представником АТ КБ «Приватбанк» до суду було відповідь на запит, відповідно до якої на виконання ухвали суду від 25.04.2025 щодо [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» повідомляє, що на даний момент відбувається збір інформації згідно запиту з різноманітних програмних комплексів та архівів банку, в зв`язку з чим надати відповідь у встановлений строк неможливо, проте, відповідь буде підготовлена та направлена протягом 10 робочих днів з моменту отримання даного лист (а.с. 109). 05.08.2025 представником позивача - адвокатом Глазуновим А.Р. до суду було подано клопотання про повторне витребування доказів, а саме витребувати у АТ КБ «Приватбанк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30) та АТ «Державний ощадний банк України» (м. Київ, вул. Госпітальна, 12Г) інформацію щодо відкритих на ім`я [PERSON] ( зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) в період з 2021 року по липень 2025 року вклади у банківських (фінансових) установах за договорами банківського вкладу (депозиту) із зазначенням суми вкладів разом із нарахованими відсотками станом на 25.07.2024 (а.с. 112-114). 26.08.2025 представником позивача - адвокатом Глазуновим А.Р. до суду було подано заяву про перехід до розгляду справи по суті (а.с. 115). Ухвалою суду від 26.08.2025 було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Глазунова А.Р. про витребування доказів по справі. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 117). В судовому засідання представник позивача - адвокат Глазунов А.Р. просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначав, що подавав уточнену позовну заяву, проте в ній не зазначав, яку суму просить стягнути з відповідача, просив надати час для подання уточнень. Відповідач [PERSON] зазначав, що погоджується з позовом, готовий добровільно виконати рішення та сплатити 1/2 вкладів, проте позивачем судовий збір був сплачений неправильно. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини. 22.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1241. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2024 у справі № 757/33853/24 було розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] . В уточненій позовній заяві позивачка визначила ціну позову - 124000,00 грн. В обґрунтування такої суми зазначала, що в період перебування в шлюбі з метою майбутнього забезпечення благополуччя родини, відповідачем на своє ім`я було відкрито у 2021 році (в період перебування в шлюбі) вклади у банківських (фінансових) установах за договорами банківського вкладу (депозиту), а саме в АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Державний ощадний банк України» на загальну суму 121914,00 грн, 1000,00 євро та 531,00 доларів США. За 2021 рік позивачем було офіційно отримано заробітну плату у розмірі 459472,00 грн, а відповідачем лише 347207,00 грн. Згідно із інформації наданої АТ «Державний ощадний банк України» на виконання ухвали суду від 25.04.2025, на ім`я [PERSON] в банку були відкриті депозитні рахунки. На депозитному рахунку [NUMBER] , відповідно до вкладу № 176657826 від 26.04.2017, валюта євро, наявний залишок станом на 25.07.2024 в розмірі 1000,00 євро; на депозитному рахунку [NUMBER] , відповідно до вкладу № 19155527511 від 15.01.2018, валюта долар США, наявний залишок станом на 25.07.2024 в розмірі 531,80 долар США. Також згідно із інформації наданої АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду від 25.04.2025, на ім`я [PERSON] в банку станом на 25.07.2024 відкриті договори банківського вкладу (депозиту) відсутні. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Отже якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 343/1294/18 (провадження № 61-14494св20). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на накопичені депозитні кошти в період шлюбу не спростована. Позивачкою та відповідачем визнано, що накопиченні за депозитом відбувалось саме в офіційно зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Так постановою Правління Національного Банку України від 29.07.2022 № 162, затверджено Інструкцію про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків (далі Інструкція). Згідно із п. 3 Інструкції, вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню відповідно до умов договору. Відповідно до п. 8 Інструкції, користувач має право за власним вибором відкривати відповідні рахунки в будь-яких надавачів платіжних послуг, що мають право відкривати рахунки користувачам відповідно до Закону та цієї Інструкції. Користувач для відкриття рахунку подає до надавача платіжних послуг документи, які на час їх подання повинні бути чинними (дійсними) та їх оформлення має відповідати вимогам законодавства України. Пунктом 13 Інструкції визначено, що умови відкриття рахунку та особливості його обслуговування і закриття зазначаються в договорі, що укладається між надавачем платіжних послуг та користувачем - власником рахунку, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції. Згідно із п. 128 Інструкції, вкладний (депозитний) рахунок клієнта в разі залучення строкового вкладу закривається після закінчення строку зберігання вкладу та повернення коштів вкладнику. Вкладний (депозитний) рахунок закривається після повернення коштів вкладнику, якщо вклад залучався на умовах його видачі на першу вимогу. Клієнт зобов`язаний повідомити банк шляхом подання заяви про закриття вкладного (депозитного) рахунку в разі дострокового розірвання дії договору банківського вкладу або повернення частини вкладу за бажанням вкладника, якщо це передбачено договором банківського вкладу. Клієнт подає заяву до банку не пізніше ніж за два робочих дні до дати повернення коштів, зазначеної в заяві. Банк реєструє заяви клієнтів на дострокове розірвання договору банківського вкладу або повернення частини вкладу в порядку, визначеному внутрішніми документами банку. Банк має право розірвати договір банківського вкладу за настання підстав, визначених законом. Залишок коштів з вкладного (депозитного) рахунку та нараховані проценти повертаються клієнту в порядку, визначеному законом та/або договором банківського вкладу, або нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2003 у за № 1256/8577 . У пункті 16 Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Суд установив, що відповідач [PERSON] жодними належними та допустимими доказами не довів факту повернення йому банком банківського вкладу із депозитних рахунків, відповідно до вкладу № 176657826 від 26.04.2017 та вкладу № 19155527511 від 15.01.2018, у період перебування в шлюбних відносинах із [PERSON] . Так Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 у справі № 756/14404/15-ц дійшов висновку, що оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на рахунку на ім`я відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Разом з тим, суд не вбачає підстав для окремого визнання за [PERSON] , права власності на рівну частку банківських вкладів, так як, дана вимога є ідентичною до вимоги про визнання банківських вкладів спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки, за загальним правилом частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11.09.2024 по справі № 500/5194/16 (Провадження № 14-81цс24) виснувала, що водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. Отже, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що грошові кошти, розмішені на депозитних рахунках відповідача в АТ «Державний ощадний банк України», під час перебування в шлюбі з позивачкою, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим на користь позивачки підлягає стягненню 1/2 частина вказаних коштів у розмірі 500 євро та 265,90 доларів США. Таким чином, аналізуючи всі зазначені норми законів, приймаючи до уваги викладене вище, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову та визнання банківських вкладів № 176657826 від 26.04.2017 та № 19155527511 від 15.01.2018 відкритих в АТ «Державний ощадний банк України» станом на 25.07.2024 на ім`я [PERSON] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] : 1/2 частину вартості (суми) депозитного вкладу № 176657826 від 26.04.2017, розміщеного на депозитному рахунку [NUMBER] відкритому в АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я [PERSON] у розмірі 500,00 євро; 1/2 частину вартості (суми) депозитного вкладу № 19155527511 від 15.01.2018, розміщеного на депозитному рахунку [NUMBER] відкритому в АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я [PERSON] у розмірі 265,90 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Під час розгляду справи, судом було задоволено 1 вимогу немайнового характеру - судовий збір 1211,20 грн, та частково задоволено вимогу майнового характеру (на 35500,78 грн з 124000,00 грн - 28,63%) - судовий збір 532,52 грн. У зв`язку з зазначеним вище, враховуючи визнання в судовому засіданні позову відповідачем, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 871,86 грн, та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору (пропорційно до розміру задоволених вимог), сплаченого при поданні позову в сумі 871,86 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial