Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] , діючи через свого представника - адвоката Костюченка В.К., звернувся до суду з позовом про визнання за ним права на завершення приватизації та отримання у власність земельних ділянок, розташованих в с. Троїцьке Новгород-Сіверського району Чернігівської області з кадастровими номерами 7423684300:01:000:0303 площею 0,1982 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, 7423684300:01:000:0304 площею 0,4036 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, 7423684300:01:000:0305 площею 0,2099 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Свої вимоги обґрунтував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після його смерті відкрилася спадщина, яку він прийняв. До складу спадщини входив житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4990 га з кадастровим номером 7423684300:00:000:0138 та площею 0,3323 газ кадастровим номером 7423683600:05:000:1102. Крім того, спадкодавцем розпочато приватизацію земельних ділянок з кадастровими номерами 7423684300:01:000:0303 площею 0,1982 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд що розташована за адресою [ADDRESS] , а також земельних ділянок, що перебували у фактичному користуванні спадкодавця: з кадастровим номером 7423684300:01:000:0304 площею 0,4036 га та кадастровим номером 7423684300:01:000:0305 площею 0,2099 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Зокрема, спадкодавцем виготовлена технічна документація з землеустрою щодо зазначених земельних ділянок, рішенням 6 сесії 6 скликання від 20 липня 2011 року Кіровської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області зазначена технічна документація з землеустрою щодо складання документів, що посвідчує права на зазначені земельні була затверджена, та вирішено передати [PERSON] ці земельні ділянки у власність, виготовити та видати йому державні акти на право власності на передані земельні ділянки. Проте фактично державні акти про право власності на земельні ділянки виготовлені не були, право власності спадкодавця на зазначені земельні ділянки не було зареєстровано у встановленому порядку. Позивач, посилаючись на положення статті 1218 ЦК України, відповідно до якої до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, просить визнати за ним право на закінчення приватизації зазначених земельних ділянок у порядку спадкування. В позовній заяві зазначається, що він та інший спадкоємець [PERSON] - [PERSON] , домовилися про поділ нерухомого майна, яке складає спадщину. Згідно з досягнутою між спадкоємцями домовленістю [PERSON] відійдуть земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тоді як позивач успадкує житловий будинок та земельні ділянку для будівництва обслуговування будинку та господарських будівель та споруд, земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташовані поряд з будинком. Ухвалою від 11 липня 2023 року відкрите провадження в справі, яку вирішено розглянути за правилами загального позовного провадження. Відповідачеві запропоновано надати відзив на позов з викладенням своєї позиції щодо предмету спору. Відзиву на позов не надходило. В судовому засіданні представник повивача - адвокат Костюченко В.К позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Пояснив, що земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які передані спадкодавцеві рішенням 6 сесії 6 скликання від 20 липня 2011 року Кіровської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської, це ділянки, яким фактично користувався спадкодавець, вони примикали до земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій знаходився будинок спадкодавця. Законодавство містить право особи приватизувати одного разу земельні ділянки одного цільового призначення, при цьому єдине обмеження в реалізації цього права - це обмеження по площі, в даному випадку земельні ділянки передані спадкодавцеві позивача в межах визначених законодавством площ. Фактично спадкодавцю для ведення особистого селянського господарства передана земельна ділянка біля його будинку, розбиття їх на декілька земельних ділянок з різними кадастровими номерами має суто технічне значення, оскільки земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства насправді розділені в просторі земельною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, всі три земельні ділянки складають єдиний земельний масив. Представники відповідача Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області Шахунов М.О., Петренко І.М. позов не визнали з мотивів відсутності у громадянина права на приватизацію двох земельних ділянок з тим же самим цільовим призначенням. Звернули увагу на невідповідність рішення органу місцевого самоврядування про передавачу земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у власність [PERSON] , згідно з яким [PERSON] передавалася земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,6135 га, тоді як фактично затверджена цим рішенням технічна документація з землеустрою містила відомості про дві окремі земельні ділянки площею 0,4036 та 0,2099 га. Висловилися, що законодавством передбачене право на приватизацію лише однієї земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, тоді як позивач просить визнати право на завершення приватизації щодо двох окремих земельних ділянок. Третя особа на стороні позивача - [PERSON] , як інший спадкоємець [PERSON] , звернулася до суду із заявою, в якій проти задоволення позову не заперечувала, проте у судове засідання жодного разу не з`явилась. Суд враховує право спадкоємців поділити спадщину між собою, уклавши про це відповідний договір, сприймає відсутність заперечень проти позову з боку третьої особи як підтвердження заявленої в позові домовленості про поділ спадщини між спадкоємцями, згідно з яким право на завершення приватизації земельних ділянок спадкується саме позивачем. За ініціативою суду про спір будо повідомлено Новгород-Сіверську окружну прокуратуру в зв`язку з можливим вступом останньої в справу в разі порушення інтересів держави (а.с.52). На лист суду надійшла відповідь, згідно з якою прокурор не вбачив порушення інтересів держави і , відповідно, підстав для вступу в справу на стороні відповідача (а.с.59-60). Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню По справі встановлено: Спадкодавцем [PERSON] , за життя розпочата приватизація земельних ділянок, що перебували в його користуванні. Зокрема, Рішенням 6 сесії 6 скликання від 20 липня 2011 року Кіровської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області [PERSON] передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,1982 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,6135 га в межах с. Кірове. Зазначеним рішенням затверджена технічна документація з землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на зазначені земельні ділянки (а.с.10). Зазначене рішення не оскаржувало ся та є чинним. Згідно з дослідженими кадастровими планами, що містяться в затвердженій технічній документації, [PERSON] у власність передані земельні ділянки з кадастровими номерами 7423684300:01:000:0303 площею 0,1982 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 7423684300:01:000:0304 площею 0,4036 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; 7423684300:01:000:0305 площею 0,2099 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.11-14). Після смерті [PERSON] [INFO] (а.с.6) приватним нотаріусом Шик А.Л. відкрито спадкову справу № 72/2021 за заявами [PERSON] та [PERSON] . Нотаріусом спадкоємцям роз`яснено про неможливість видачі Свідоцтва про право на спадщину на земельні ділянки, оскільки їх приватизація спадкодавцем не завершена, не отримано правовстановлюючих документів (а.с.8,9). Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України). Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України). Згідно з частинами восьмою-одинадцятою статті 118 ЗК України проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України). Земельний кодекс України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). На земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства державна реєстрація права власності відбувається після включення даних про земельну ділянку до державного земельного кадастру та отримання в місцевому управлінні Держгеокадастру витягу з ДЗК, на підставі якого реєстрація права власності може здійснюватися шляхом звернення до місцевого ЦНАПу чи нотаріуса. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 126 ЗК України). Вирішуючи питання про наявність у позивача права на завершення приватизації суд виходить з того, що відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд враховує висновок з застосування права Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, згідно з яким якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Таким чином, оскільки спадкодавець [PERSON] , не отримав державні акти направо власності на передані йому згідно з рішенням органу місцевого самоврядування земельні ділянки, отже, не закінчив приватизацію, Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області право позивача на завершення приватизації не визнає, суд вважає позовні вимоги про визнання права на звершення приватизації земельних ділянок обґрунтованими. З січня 2013 року згідно з законом України «Про Державний земельний кадастр» скасована видача державних актів про право власності на земельні ділянки. Замість акту видаються свідоцтво про право власності або виписка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень закону України «Про державний земельний кадастр» у разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом. З врахуванням затвердження технічної документації з землеустрою до 1 січня 2013 року суд вважає, що кадастрові номери спірним земельним ділянкам вважаються присвоєними, отже належними способами захисту права спадкоємця буде визнання за позивачем права на завершення приватизації земельних ділянок з наступним одержанням виписок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірні земельні ділянки на їм`я позивача. Суд не приймає до уваги доводи представників відповідача про заборону приватизації кількох земельних ділянок одного цільового призначення. При цьому суд виходить з того, що частиною 4 статті 116 Земельного кодексу встановлено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Зазначену норму суд тлумачить таким чином, що особа має право один раз приватизувати земельні ділянки за одним цільовим призначенням в межах норм, передбачених ст. 121 Земельного кодексу, при цьому передача «один раз» та «передача однієї земельної ділянки» не є тотожними поняттями. Суд констатує, що спадкодавцем право на приватизацію земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства було використане лише одного разу, передача земельних ділянок відбулася в межах норм приватизації, визначених ст. 121 Земельного кодексу України, згідно з якою громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Виходячи з цього суд вважає, що рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджена технічна документація з землеустрою з переданням спадкодавцю земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,6135 га, відповідає ч. 4 ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу. Суд вважає, що виготовлення кадастрових планів в документації з землеустрою на дві окремі земельні ділянки при реалізації особою права на приватизацію в межах норм, визначених ст. 121 Земельного кодексу України, являє собою суто технічне рішення, яке обумовлено тим, що частини земельної ділянки, що перебувала у користуванні спадкодавця, фактично розділені в просторі. Технічне рішення не може слугувати фактором обмеження права особи одного разу приватизувати земельні ділянки певного цільового призначення в межах норм, передбачених ст. 121 ЗК України. З огляду на викладене, суд також не вбачає невідповідності між площею земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність спадкодавця та в технічній документації з землеустрою, оскільки згідно з документацією з землеустрою площі земельних ділянок з кадастровим номером 7423684300:01:000:0304 - 0,4036 га та з кадастровим номером 7423684300:01:000:0305 - 0,2099 га в сумі дають 0,6135 га, що відповідає рішенню органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельних ділянок. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про особисте селянське господарство" громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства, що на думку суду вказує навіть на можливість приватизації в різний час декількох земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в межах норм, передбачених ст. 121 Земельного кодексу. Також суд бере до уваги, що рішення про передачу земельної ділянки означає, що право власності або користування ділянкою набуває законної сили для конкретної особи, що є підставою для подальшої реєстрації та використання землі згідно з законом. Це рішення є юридично значущим і створює юридичні наслідки, які можуть бути оскаржені лише у судовому порядку. Оскільки рішення про передачу спадкодавцеві земельних ділянок не оскаржувалося та не скасовувалося, воно є таким, що фактично створило відповідні правові наслідки і створило підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved