Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» звернулось до суду з позовом, у якому зазначило, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна та відповідачем [PERSON] 31.10.2017 було укладено договір № 24044 про надання фінансового кредиту в електронній формі. Відповідно до індивідуальної частини кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачу позику, визначену умовами договору. Позивач зауважує, що ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору, перерахувавши на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, а відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати пені і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед первісним кредитором. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 12.04.2018 було укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Крім того, 15.08.2018 укладено додаткову угоду № 4, підписано реєстр прав вимоги № 5 про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, зокрема, до відповідача, перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 25.07.2024 від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». Посилаючись на норми ст. 625 ЦК України позивач вказує, що до складу простроченого грошового зобов`язання входять інфляційні втрати та 3 % річних, навівши у позові розрахунок за період з 23.02.2019 до 23.02.2022. Вказуючи на відповідні обставини позивач просить поновити строк позовної давності, стягнути розмір заборгованості, відшкодувати витрати з оплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 26.06.2025 по справі відкрите спрощене позовне провадження без виклику учасників. Представником відповідача 10.09.2025 подано заяву до суду, у якій він просить застосувати строк позовної давності, вказуючи, що кредитний договір укладено 31.10.2017 строком на 30 днів, а тому, строк виконання зобов`язання настав 30.11.2017. Представник зазначає, що позовна давність зі зверненням до суду з указаним позовом закінчилася 01.12.2020 року, що є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що 31.10.2017 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір № 24044 про надання кредиту. Згідно індивідуальної частини договору ТОВ «Авентус Україна» надало грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. (п. 1.1 договору) Відповідно до п. 2.2 договору, сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом, яка складає 1,80 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (657,00 % річних) у межах строку надання кредиту, який становить 30 днів (п. 1.4 договору), починаючи з наступного дня після дня надання кредиту. (п.п. 1.2.1 договору) Сукупна вартість кредиту складає 154,00 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 7700,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 54,00 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 2700,00 грн. (у грошовому виразі) (п. 1.3, п.п. 1.3.1 договору). Відповідно до п. 1.5. договору кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта, або здійснення грошового переказу на ім`я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи. (п.п. 1.5.1, 1.5.2 договору). Як слідує з п. 1.6 договору, клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400,00 (чотириста) гривень 00 копійок, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). У разі продовження строку користування кредитом (пролонгації) та у разі, якщо встановлена підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1.8 % (один кома вісім процента) від суми кредиту за кожен день користування кредитом, Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству процент за користування кредитом у розмірі 1.8 % (один кома вісім процента) від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом у межах продовженого строку надання кредиту. При цьому клієнт розуміє та надає згоду товариству, що така зміна процентної ставки не є односторонньою зміною умов договору. (п. 3.5 договору) У випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству: пеню в розмірі 3% (три процента) від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 (дев`яносто) днів. На 4 (четвертий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн. На 30 (тридцятий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн. На 90 (дев`яностий) день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн. (п. 4.4, п.п. 4.4.1, 4.4.2, 4.4.3, 4.4.4 договору). У п. 3.1. договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до п. 3.2 договору, нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта) до дня повного погашення заборгованості за Договором (зарахування коштів на поточний банківський рахунок Товариства) включно. Додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту від 31.10.2017 є Графік розрахунків, з якого встановлено, що сторонами погоджено: суму кредиту 5000,00 грн.; суму нарахованих процентів 2700,00 грн., разом до оплати 7700,00 грн. Дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів не пізніше 30.11.2017. Позивачем на підтвердження факту перерахування коштів на адресу відповідача подано довідку WAYFORPAY № 5591-ВП від 07.05.2025, у якій зазначено транзакцію, здійснено 31.10.2017 на суму 4000,00 грн. Між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 12.04.2018 укладено договір факторингу №1, відповідно до якого Клієнт (ТОВ «Авентус Україна) відступило Фактору (ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. 27.12.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено додаткову угоду № 4 до договору факторингу №1 від 12.04.2018. Згідно з реєстром прав вимог № 5 від 15.08.2018 ТОВ «Авентус Україна» на підставі договору факторингу № 1 від 12.04.2018 відступило на користь позивача права грошової вимоги до боржників, в тому числі, за договором від 31.10.2017, що укладений з відповідачем. Відповідно до наказу № 55 - к від 25.07.2024 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «Він Фінанс». Суд вважає за необхідне застосувати наступні норми законодовства. За нормою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). При вирішенні питання грунтовності заявлених вимог суд виходить з таких міркувань. Так, Верховний Суд неодноразово наводив висновок, який зводиться до того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також неустойку в разі порушення виконання зобов`язання припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16) вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною\~першою\~статті\~1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною\~першою\~статті\~1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею\~625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною\~другою\~статті\~625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини\~першої\~статті\~1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини\~першої\~статті\~1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини\~другої\~статті\~625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до частини\~другої\~статті\~625 ЦК України\~договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною\~другою\~статті\~1050 ЦК України. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною\~другою\~статті\~625 ЦК України. Верховний Суд звернув увагу, що у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за користування кредитом). У постанові додано, що сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті\~625 ЦК України. Як зазначалось вище, умовами договору сторони погодили заходи майнової відповідальності в разі неправомірного користування грошовим коштами тобто у період після завершення строку кредитування, вказавши у договорі, що "у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом Клієнт зобов`язаний сплатити Товариству пеню в розмірі 3% (три процента) від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 (четвертого) дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 (дев`яносто) днів". Такий зміст договору суд тлумачить як скерований на реалізацію положень ч.2 ст. 625 ЦК України спеціальний вид відповідальності за порушення зобов`язання. Як слідує з поданого позивачем розрахунку останнім не здійснювалось нарахування відсотків за неправомірне використання грошових коштів в порядку ст. 625 ЦУК України з 4-го дня прострочення та протягом наступних 90 днів, крім того, вимога про стягнення коштів в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за такий період не заявлялась. В даному випадку слід звернути увагу, що обов`язок суду всебічно та повно встановити характер виниклих правовідносин між сторонами та фактичні умови взятих учасниками на себе зобов`язань, що обумовлює право суду самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію, не може визнаватись абсолютним. У виниклому спорі суд не вправі підмінити підстави позову, окреслені позивачем, лише з урахуванням заявленої до стягнення грошової суми як загального запиту сторони. Ініціативна дія суду в такому випадку фактично унеможливлює здатність сторони відповідача діяти ефективно на захист власної позиції. У постанові Верховного Суду від 2 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 вказано, що заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.\~Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права\~та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову\~ це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного\~з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом,\~суд може порушити право на справедливий суд\~як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.\~Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин\~(рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12). Суд також не може погодитись із твердженням позивача щодо пролонгації строку кредитування. Надаючи аналіз пункту 1.6 договору, згідно з яким клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом, суд звертає увагу на змістовному сповненні наведених у ньому положень, тлумачення яким здійснюється судом за підходом взаємного логічного осмислення, з додатковим урахуванням принципів свободи договору, добросовісності учасників. Слід зазначити, що сам термін «продовженя строку користування кредитом» (пролонгація) вказує на можливість запровадження нового строку до завершення строку кредитування, протягом якого, з огляду на вищевикладені умови договору, позичальник повинен сплатити весь розмір відсотків. Інше розуміння відовідного пункту фактично призводитиме до необхідності здійснення погашення майже усієї заборгованості (із залишком на суму не більше 400 грн.) одним платежем. Внесення платежу в меншому розмірі, але з покриттям розміру відсотків, свавільно трактуватиметься кредитодавцем як намір ініціювати продовження кредитного договору та призводитиме до нового поновлення строку кредитування, що не узгоджується з принципами передбачуваності, справедливості. Не може такий пункт розумітись і як майнова компенсація в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України. З поданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що після завершення визначеного договором строку кредитування 30.11.2017 року, з існуючою на відповідну дату загальною сумою заборгованості на рівні 7700,00 грн., відповідачем здійснено платежі: 01.12.2017 року - 2700,00 грн.; 02.01.2018 року - 2700,00 грн.; 05.02.2018 року - 2950,00 грн., 09.03.2018 року - 50,00 грн.; 10.03.2018 року 2650,00 грн.; 13.04.2018 року 500,00 грн.; 27.04.2018 року 5000,00 грн., що становить суму 16\~550,00 грн. Отже, станом на 05.02.2018 року заборгованість за договором кредиту була сплачена відповідачем в повному обсязі. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, оскільки відповідачем фактично виконано зобов`язання за договором кредиту від 31.10.2017 року, вимоги позивача про стягнення тіла кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом, пені, штрафу, а також нарахованих у період з 23.02.2019 року трьох відсотків річних та інфляційного збільшення не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed