Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Позивач, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 04.04.2024 року [PERSON] уклав з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитний договір №7757118 шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором. На виконання умов кредитного договору відповідачу були перераховані кредитні кошти на поточний рахунок в сумі 10000 грн. Позивач зазначає, що [PERSON] не виконав належним чином кредитні зобов`язання. 27.11.2024 року згідно умов договору факторингу №27.11/24-Ф, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило право вимоги до відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Згідно договору факторингу сума боргу перед новим кредитором становить 41400 грн. 00 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 10000 грн.; заборгованість за відсотками становить 26400 грн., заборгованість за пенею 5000 грн. Позивач прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 41400 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Крім того, подав заяву аналогічного змісту. /а.с.70/ Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений за зареєстрованим місцем проживання, судова кореспонденція повернулася без вручення з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, відповідач вважається таким, що про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача на підставі матеріалів наявних у справі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом\~встановлено, що 04.04.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] укладено в електронній формі, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором C2976, договір про надання споживчого кредиту №7757118. /а.с.13-21/ Суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. При цьому, згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповіднодо актацивільного законодавстваабо задомовленістю сторінелектронний правочинмає бутипідписаний сторонами,моментом йогопідписання євикористання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Враховуючи, що кредитний договір підписаний [PERSON] в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Згідно п.1.3 укладеного договору передбачено надання споживачу кредиту в розмірі 10000 грн., строком на 360 днів (п.1.4 договору). Графік повернення кредиту та сплати процентів, визначений в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. /а.с.21/ Договір передбачає застосування двох видів процентних ставок за користування кредитом. Стандартна процентна ставка становить 2,20% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п.1.4 договору. Знижена процентна ставка становить 1,65% в день та застосовується в разі, якщо споживач до 04.05.2024 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. (п.п.1.5.1 та 1.5.2 договору). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору склала 89200 грн. 00 коп. /а.с.21 на звороті/ Факт отримання позичальником кредитних коштів в сумі 10000 грн. від ТОВ «Авентус Україна» підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» про переказ коштів в сумі 10000 грн. шляхом перерахування коштів на платіжну картку відповідача. /а.с.32/ При цьому, номер картки збігається із визначеним у п.2.1 укладеного договору про надання споживчого кредиту. /а.с.14 на звороті/ Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після розстрочення. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №7757118, наданого первісним кредитором, заборгованість відповідача за період з 04.04.2024 року до 26.11.2024 року становить 41400 грн. До складу заборгованості входять: сума основного боргу 10000 грн., заборгованість за процентами 26400 грн., пеня 5000 грн. /а.с.42-46/ 27.11.2024 між TOB «Діджи Фінанс» та TOB «Авентус Україна» укладено договір факторингу № 27.11/24-Ф. /а.с.26-30/ Згідно договору TOB «Авентус Україна» передало TOB «Діджи Фінанс» права вимоги, а TOB «Діджи Фінанс» прийняло належні TOB «Авентус Україна» права вимоги до боржників, які вказані у реєстрі боржників. Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «Діджи Фінанс» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . Заборгованість залишається непогашеною. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом є обґрунтованими. Разом з тим, суд звертає увагу на положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зважаючи на те, що неустойка нарахована за невиконання умов кредитного договору в період дії воєнного стану, суд вважає, що позовні вимогу в частині її стягнення задоволенню не підлягають, оскільки така неустойка підлягала списанню кредитодавцем. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме, в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 10000 грн. та нарахованими процентами в сумі 26400 грн. В частині стягнення нарахованої пені в сумі 5000 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог у відповідності до положення ст.141 ЦПК України, що становитиме 2129,77 грн., виходячи з розрахунку, що процент задоволених позовних вимог становить 87,92%. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 6000 грн. суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано: акт №7757118 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом від 31.03.2025р.; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом необхідних для правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості від 31.03.2025р.; договір №42649746 про надання правової допомоги; додаткова угода №7757118 від 02.04.2025р. до договору №42649746 про надання правової допомоги від 01.01.2025р. /а.с. 9, 12, 23-25, 31/ Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат\~суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або\~з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, не представляє значної складності, є типовим та має шаблонний характер з огляду на вид діяльності позивача. Те, що подібні позови є непоодинокими випливає зі змісту договору про надання правничої допомоги, який не має конкретно визначеного предмету. Предмет договору розширюється шляхом укладення додаткових угод. За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правову допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «Діджи Фінанс», з 6000 грн. до 3000 грн.

Outcome: partial