Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду та просила визначити, що частки [PERSON] , яка померла [INFO] , та позивачки в праві власності на земельну ділянку площею 0,0424 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:015:0027, становлять по . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0424 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:015:0027. [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] , позивачка по справі, є її донькою та спадкоємцем. Вона успадкувала після смерті матері частку в будинку з відповідною часткою прибудов, господарських будівель та споруд. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки 0,0424 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:015:0027, було відмовлено, у зв`язку з неможливістю визначення частки померлої в праві на земельну ділянку. Позивач з посилання на положення спадкового та земельного законодавства просить позов задовольнити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі, з роз`яснення учасникам їх процесуальних прав. Відповідач подав відзив та заперечував щодо задоволення позову, вказуючи, що визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з нормами чинного законодавства. Позивач змінила предмет позову та просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0424 га, що розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:015:0027. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 серпня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) заява прийнята до розгляду та відповідачу встановлений строк для подання відзиву на змінений предмет позову, а також витребувано копію спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] . Відповідач своїм правом не скористався. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2025 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача просив розгляд справи провести у його відсутність та позов задовольнити. Представник відповідача при ухваленні рішення покладався на думку суду. Суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне\~застосування вказаних\~положень також\~звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду\~в постанові від 5 вересня 2022 року в справі\~№1519/2-5034/11. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] (копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 листопада 1959 року, свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 27 жовтня 1984 року). [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадину за законом належали по частки житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0424 га, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер 0510100000:02:015:0027, яка на підставі рішення 20 сесії 24 скликання Вінницької міської ради від 31 березня 2004 року №654 передана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ВН №165386 від 08 грудня 2004 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29 червня 2013 року. Спадкоємцем майна, яке залишилось після [PERSON] , є її дочка [PERSON] (довідка Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 10 червня 2025 року №982/02-41 та матеріали спадкової справи). Відомостей про інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять. 06 травня 2015 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Юркіній А.Ф. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами номер [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 05 травня 2015 року №37182700. Постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори від 06 травня 2025 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0510100000:02:015:0027, що розташована по [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері [PERSON] , оскільки неможливо визначити склад спадкового майна. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею 41 Конституції України\~та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 316\~ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1\~ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Звертаючись до суду із даним позовом з метою захисту свого спадкового права, позивач вказує на неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері у позасудовому порядку, оскільки відсутнє визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Згідно\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1225\~ПК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1226\~ПК України\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Частиною першою\~ст. 1297 ЦК України\~встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті\~1220,\~1222,\~1270 ЦК України). Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Згідно частини першої статті 25 ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта\~статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18); від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Верховний Суд в постанові від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20 зазначив, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству, і тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Позивач, звертаючись до суду, вказує, що частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, є рівними. Суд звертає\~увагу,\~що відповідно до ч.1\~ст.118 ЗК України\~(в редакції на час отримання в спільну сумісну власність земельної ділянки 31 березня 2004 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Статтею 121 ЗК України\~(в редакції на час набуття права власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах\~не більше 0,25 га, в селищах\~не більше 0,15 га, в містах\~не більше 0,10 га (ч.1). За системним аналізом зазначених норм матеріального права (ст.377 ЦК України, ст.120,\~121\~та ч.1 ст.118 ЗК України) громадянин мав право на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні, а у випадку переходу права власності на житловий будинок (частину житлового будинку) та переходу при цьому права користування земельною ділянкою\~на приватизацію тієї земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок (частина житлового будинку), господарські будівлі та споруди, та частини земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування. Співвласникам вказаного будинковолодіння передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд у розмірі, визначеному чиним законодавстом. Отже, кожен із власників будинковолодіння отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташована його частина будинковолодіння та необхідна для їх обслуговування. Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин, можна зробити висновок, що\~в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до їх розміру часток у будинковолодінні. Виходячи із наведеного вище, суд прийшов до переконання, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності на вищевказану земельну ділянку відповідають їхнім часкам в будинку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на частки земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті її матері. При цьому суд також звертає увагу, що позивач як спадкоємець вчинила усі дії, які були необхідними для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак з незалежних від неї причин у видачі свідоцтва йому було відмовлено. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). При цьому суд відмічає, що позивач у будь-який інший спосіб реалізувати свої спадкові права не може, тому його право підлягає захисту саме шляхом визнання права власності на спадкове майно та саме такий спосіб захисту є ефективним. Щодо визнання права власності на вказану земельну ділянку в цілому, то суд зауважує, що позивачу належить 1/2 частка земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0510100000:02:015:0027, що розташована по [ADDRESS] , яку вона отримала відповідно до рішення 20 сесії 24 скликання Вінницької міської ради від 31 березня 2004 року №654, і вказане право ні ким не оспорюється та не порушено, а тому в суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial