Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Фактичні обставини справи. 28 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 08.08.2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії №689008543, відповідно до якого Відповідач отримав від Товариства кредитні кошти у розмірі 27000,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у Договорі. Первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, однак, в порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, в результаті чого у неї утворилась заборгованість, за Кредитним договором №689008543 від 08.08.2024, що становить становить: 100707,01 грн. Проте позивач, посилаючись виключне право позивача на визначення позовних вимог просить суд стягнути частину заборгованості за Договором в розмірі, що становить 87 207,51 грн, з них: заборгованість по кредиту 26 999,00 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 60 208,51 грн; заборгованість по комісії за надання кредиту (в разі наявності) 0,00 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу - 5000,00 грн. Вказує, що 10.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» уклали договір Факторингу №МВ-ТП/12 відповідно до якого відступило право вимоги за договором кредиту №689008543 від 08.08.2024. Позиції учасників справи, їхні заяви та клопотання. В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, вказує, що не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило, відзив на позов не подавала. Про дату час та місце розгляду справи був належним чином повідомлена у відповідності до вимог ЦПК України, про що в матеріалах справи містяться відповідно докази. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11 червня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Обставини справи, встановлені судом. Судом установлено, що 08 серпня 20254 року [PERSON] підписала заявку на отримання грошових коштів в кредит на підставі якої 08 серпня 2024 року між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в електронній формі укладено Договір №689008543, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у розмірі 27000 грн. [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику (а.с.80-91). Сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Згідно п.5.1 Договору кожен окремий Транш за цим Договором надається позичальнику шляхом ініціювання кредитного переказу грошових коштів з рахунку Кредитодавця на рахунок Позичальника використовуючи реквізити Платіжної картки 4731-21ХХ-ХХХХ-2393, що відбувається не пізніше ніж протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту укладення Договору чи ініціювання отримання чергового траншу за Договором. Згідно п.8.3 Базова процентна ставка складає 1,50 відсотків в день від суми залишку Кредиту, яка знаходиться у Позичальника за кожний день користування ним, що становить 547,50 відсотків річних. ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором (платіжне доручення та довідка а.с.96). 10.12.2024 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №МВ-ТП/12, у відповідності до умов якого, ТОВ «Таліон Плюс» стало новим Кредитором у зобов`язанні (а.с.70-72). Відповідно до реєстру прав вимоги від 10.12.2024 до Договору факторингу №МВ-ТП/12, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №689008543 від 08.08.2024 року в сумі 67092,84 грн, з яких 26999,00 грн заборгованості по основному боргу, 26594,34 грн заборгованість по процентах, 13499,50 грн неустойка (а.с.73). Застосоване судом законодавство та висновки суду. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 статті 1078 ЦК України). Статтею 1080 ЦК України визначено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Аналізуючи наведені договори, суд доходить висновку, що надані позивачем копії договору факторингу та реєстру права вимоги є належними, допустимими та достатніми доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Договори факторингу відносяться до оспорюваних договорів. Відповідач не оспорював жодного договору факторингу, за якими переходило до інших осіб право грошової вимоги за кредитним договором, а тому в силу вимог ст. 204 ЦК України ці правочини є правомірними, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом і вони не визнані судом недійсними. Щодо заявленої до стягнення позивачем суми заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до правил частини 8 статті 11 Закону у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позичальника можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по даній справі в установленому законом порядку був укладений договір про надання кредиту в електронній формі, на підставі якого між ними виникли відповідні договірні правовідносини. Сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Підписання договору про надання споживчого кредиту №689008543 від 08.08.2024 свідчить про те, що [PERSON] всі умови цілком зрозуміла та підтвердила те, що погодилася на правила надання коштів у позику. Окрім того, відповідач неодноразово здійснювала часткову оплату на виконання умов договору, що на переконання суду також підтверджує факт укладення договору та свідчить про її ознайомленість і прийняття умов кредитного договору. На підставі цього договору відповідач отримав кредитні кошти, однак їх не повернула, проценти за користування кредитними коштами не сплатила, чим порушила взяті на себе договірні зобов`язання. Відповідно до розрахунку заборгованості проведеного первісним кредитором заборгованість відповідача становить 67092,84 грн, з яких 26999,00 грн заборгованості по основному боргу, 26594,34 грн заборгованість по процентах, 13499,50 грн неустойка (а.с.75, 76). Окрім того, до матеріалів справ долучено розрахунок заборгованості позивача відповідно до якого заборгованість відповідача становить 100707,01 грн. Одночасно із цим, суд вважає, що ТОВ «Таліон Плюс» після набуття ним у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги за Договором №689008543 від 08 серпня 2024 року до [PERSON] не мало права нараховувати відсотки у порядку, встановленому Договору, оскільки не є його стороною, а ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як сторона договору, відчужуючи 10 грудня 2024 року таке право вимоги в користь ТОВ «Таліон Плюс» вважало, що строк платежу за Договором №689008543 настав 10 грудня 2024 року. Договір кредитної лінії №689008543 та договір факторингу не містять умов за якими до фактора переходить право нарахування відсотків та інших платежів на умовах кредитного договору. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 10 грудня 2024 року відступило в користь ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу право вимоги за цим кредитним договором на суму 67092,84 грн. Однак, нарахування новим кредитором ТОВ «Таліон Плюс» відсотків після 10 грудня 2024 року, суперечить правовій природі правовідносин, що утворилися між ТОВ «Таліон Плюс» та позичальником [PERSON] оскільки ним було набуто право на вимогу до боржника, яка вже виникло 10 грудня 2024 року. Нарахування штрафних санкцій після 10 грудня 2024 року можливе не на підставі умов договору, а на підставі статті 625 ЦК України (3% річних) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17). Як наслідок, у наступного кредитора (ТОВ «Таліон Плюс») право вимоги за цим кредитним договором обмежується виключно сумою, що була відчужена первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в корить ТОВ «Таліон Плюс». Окрім того, судом встановлено, що до суми заборгованості входить 13499,50 грн нарахованої неустойки. Враховуючи дату укладення договору, неустойка нарахована позивачем в період дії воєнного стану. Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки неустойка нарахована у період дії в Україні воєнного стану, то відповідач на підставі п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України звільняється від обов`язку сплати на користь позивача, як кредитодавця, неустойки. Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки слід відмовити. З огляду на вищенаведене, розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача становить 53593,34 грн, з яких сума заборгованості за тілом кредиту 26999,00 грн та заборгованість за відсотками 26594,34 грн. Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», відповідно до якого вимоги позову щодо розміру заборгованості є доведеними у разі, коли стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача. Відповідачем не подано доказів того, що кредитний договір (або його окремі положення) у визначеному законом порядку визнані недійсними. Окрім того, контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності відповідач не подала. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач добровільно сплатила заборгованість за кредитним договором. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що сума заборгованості, що у утворились у відповідача перед позивачем за кредитним договором, свідчить про неналежне виконання останнім умов укладеного кредитного договору, а отже позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» підлягають до часткового задоволення. Розподіл між сторонами судових витрат. Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено частково (61,45%), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1488,56 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. суд зазначає наступне. За п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підтвердження заявлених вимог на правову допомогу представник позивача надав суду наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги від 02.12.2024 №5, додаткову угоду №593 від 30.12.2024 року, копію акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №5 від 02.12.2024 відповідно до якого вартість наданих послуг становить 5 000 грн та платіжну інструкцію кредитового переказу (98-105). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, малозначність справи, здійснення судового розгляду за правилами спрощеного провадження, типовість спірних правовідносин, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, витраченого представником часу, відсутністю клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. правової допомоги. На підставі ст.ст.509, 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial