Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Представник позивача Товариства з\~обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» - Романенко М.Е. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просить поновити строк позовної давності для подання позову та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 20050 грн., також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп., а також витрати на правову допомогу. Позов мотивовано тим, що 17.09.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений договір про надання фінансового кредиту №315840, згідно умов якого відповідачу були перераховані кредитні кошти в сумі 4000 грн.00 коп. на умовах строковості, зворотності та платності. Згідно п.1.2 договору сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1.2.1. 0.01 % (нуль кома нуль один процентів) від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору. Сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 4012,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 12,00 грн. (у грошовому виразі). Строк дії договору 30 днів. Відповідно до розрахунку заборгованості, що складений на дату укладення договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018 року, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 15320,00 грн., а саме: 4000,00 грн. - сума основного боргу; 2160,00 грн. - сума боргу за процентами; 9160,00 грн. - сума боргу за пенею та штрафами. Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого, 12.04.2018 року згідно умов Договору факторингу №1, ТОВ «Авентус Україна» було відступлено право вимоги за Кредитним договором №315840 на користь ТОВ ФК «Довіра та Гарантія», а відповідно ТОВ «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги до відповідача. 30.01.2019 року укладено додаткову угоду №11 на виконання договору факторингу та підписано реєстр прав вимоги №12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах зазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №315840 від 17.09.2018 року, перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). 25.07.2024 року ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» посилаючись на своє право, як нового кредитора, відповідно до приписів ст.625 ЦК України вважає, що відповідач зобов`язаний повернути борг з урахуванням 3% річних, які становлять 1380,06 грн. та інфляційних втрат, які становлять 3349,94 гривень за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином загальна сума заборгованості за договором фінансового кредиту становить 20050 грн. 00 коп. Ухвалою судді\~П`ятихатського районного\~суду Дніпропетровської\~області \~від 15.09.2025\~рокувідкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у якій роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Заяв по суті справи від відповідача до суду не надходило. Відповідно до ст.191 ЦПК України, - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що розгляд справи проводиться без виклику сторін, відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить до наступного висновку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25.07.2024\~ТОВ «ФК\~«Довіра та\~Гарантія» було\~перейменовано на\~ТОВ «ВІН\~ФІНАНС»(відповідно протоколу загальних зборів №1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» та наказ №55-к від 25.07.2024 р.). 17.09.2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено договір про надання грошових коштів у позику на умовах фінансового кредиту №315840, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти у розмірі 4000 грн. 00 коп., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п. 1.1 Договору). Згідно п.1.2 договору сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом: 1.2.1. 0.01 % (нуль кома нуль один процентів) від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору. Сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 4012,00 грн.(у грошовому виразі) та включає в себе: проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 12,00 грн. (у грошовому виразі). Строк дії договору 30 днів. Згідно п.1.5 Кредит надається шляхом: п.1.5.1. перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач указує на те, що він отримав право вимоги за зобов`язаннями [PERSON] , уклавши договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року з ТОВ «Авентус Україна». Судом досліджений Договір факторингу № 1 від 12.04.2018, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги. 25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 перейменовано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». При цьому, в якості доказів позивач надав частину копії договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року, зокрема 6 сторінок з 10. Хоча згідно п. 12. Договору передбачено перелік додатків, які містять невід`ємну частину договору. Крім того, в якості доказів також надав копію форми Реєстру прав вимоги №12 від 30.01.2019 року з переліком інформації вимоги і перелік боржників. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1ст.1077ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1ст.1078ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Таким чином судом встановлено, що 17.09.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №315840, відповідно до якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові позичку на суму 4000 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі (п. 1.1 Договору). Договір факторингу № 1, укладений між укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», датований 12.04.2018 року, тобто він укладений за п`ять місяців до підписання договору про надання фінансового кредиту №315840 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] . Також суду надано Реєстр прав вимоги №12 до договору факторингу № 1 від 30.01.2019 року, датований 30.01.2019 року. Так з доданих позивачем доказів зокрема з копії Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року вбачається, його сторонами фактично здійснено передачу невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у ТОВ «Авентус Україна» щодо відповідача [PERSON] на момент укладення Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 в цьому договорі не вказано. Отже, оскільки відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, та договір факторингу (відступлення права вимоги) є похідним від кредитного договору, тому він не може бути укладений раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. З цих підстав суд визнає неналежним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги від ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС» права вимоги за договором про надання коштів у позику на умовах надання фінансового кредиту №315840. У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді не укладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №914/868/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст.512, ст.514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Таким чином, суду необхідно з`ясувати обсяг і зміст прав, які перейшли до позивача, як нового кредитора, від ТОВ «Авентус Україна» та чи існували ці права на момент їх переходу. Суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу стороною позивача не надано. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно зі\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту ч. 1\~ст.1050ЦК України\~з урахуванням ст.ст.\~526,527,530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5\~до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Відповідно до пунктів 62, 63 Розділу 4 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого\~Постановою Правління\~Національного банку України від 04.07.2018року №75\~(далі-Положення), виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 у справі № 209/3046/20, від 01.06.2022 у справі № 175/35/16-ц. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03.07.2019 зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. Пункт 51 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі. Також п.52 Розділу 3 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п.53 Розділу 3 Положення). Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до\~Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»\~є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Проте, позивачем не надано суду доказів того, що [PERSON] згідно з умовами вищевказаного договору, було видано кредит та саме в сумі заявлених позовних вимог. Визначення даної суми в договорі не свідчить про її отримання відповідачем саме в такому розмірі. Враховуючи відсутність доказів про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок відповідача, як це передбачено умовами кредитного договору, відсутні підстави вважати, що первісний кредитор виконав умови вищевказаного договору. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування коштами, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а є односторонніми арифметичним розрахунком стягуваних сум, які повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність розрахунку заборгованості за кредитними договором не є достатнім для висновку про існування боргу та у заявленому позивачем розмірі, оскільки сам розрахунок є внутрішнім документом та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу. Жодних належних та достовірних доказів, які б вказували на існування у [PERSON] перед ТОВ «ВІН ФІНАНС» заборгованості за вищевказаним договором матеріали справи не містять. Крім того, ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено і факт відступлення права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту №315840 від 17.09.2018 року від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ«ФК «Довіра та Гарантія», яке в подальшому перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Тобто, на момент укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 року ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем, відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (після перейменування - ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Отже, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ВІН ФІНАНС», відповідно ТОВ «ВІН ФІНАНС» взагалі не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України, зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання права грошової вимоги до відповідача, а подання позову особою, яка не набула права вимоги, є самостійною підставою відмови в позові, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір не підлягає стягненню з відповідача та залишається за позивачем.

Outcome: dismissed