Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Барвінківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), Ізюмський відділ державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про оспорювання батьківства, припинення стягнення аліментів та стягнення безпідставно стягнутих аліментів. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що [INFO] народився [PERSON] , при реєстрації народження якого позивач разом із відповідачкою подав спільну заяву про присвоєння дитині свого прізвища та по батькові, тому батьком якого в свідоцтві про народження записаний позивач. Зазначає, що Позивач під час проходження військової служби у регіоні проживання відповідачки з початку 2017 року мав із нею близькі стосунки. Постійно разом вони не проживали, оскільки позивач служив у Збройних силах, однак регулярно зустрічалися. Згодом відповідачка повідомила, що вагітна від позивача. Не маючи підстав сумніватися у цьому, позивач визнав дитину своєю. 18 квітня 2018 року сторони уклали шлюб, спільне життя не склалося через постійні конфлікти, і під час однієї зі сварок відповідачка повідомила, що батьком дитини є інший чоловік. Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 26.02.2019 року шлюб між сторонами розірвано. 19 червня 2019 року відповідачка уклала новий шлюб. Вказує, що після розлучення позивач дізнався від інших осіб, що фактичним батьком дитини є інший чоловік, у зв`язку з чим має обґрунтовані сумніви щодо свого батьківства. Судовим наказом Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2023 року із позивача стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , постановою державного виконавця Ізюмського ВДВС від 09.05.2023 року відкрито виконавче провадження № 71765223, за даними відповіді Ізюмського ВДВС на адвокатський запит від 28.02.2024 року, станом на 01.03.2024 року з позивача утримано та перераховано стягувачці 256 402,11 грн у рахунок аліментів. З огляду на викладене просить, виключити відомості про позивача як про батька [PERSON] , [INFO] , з актового запису про народження дитини, припинити стягнення з позивача на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за судовим наказом Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2023 р. у справі № 192/132/23 та стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно стягнуті сплачені аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 256 402,11 грн. Відповідач надала до суду письмові пояснення, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки сплачених позивачем на користь відповідачки аліментів у розмірі 256 402, 11 гривень. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подана заява про розгляд справи за їх відсутності та додаткові пояснення відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі Дослідивши матеріали справи, висновок молекулярно-генетичного дослідження суд прийшов до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог зважаючи на таке. Щодо питання виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. Встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого Барвінківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №80. Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Барвінківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18.04.2018 року, актовий запис №07. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] відповідно. Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2019 року у справі №611/107/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19.06.2019 року, актовий запис №01. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] відповідно. Судовим наказом Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2023 р. по справі № 192/132/23 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу)платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 24 січня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Ізюмського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шульгою Юлією Олександрівною від 09.05.2023 р. відкрито провадження ВП № 71765223 з виконання судового наказу № 192/132/23 виданого 21.04.2023 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.01.2023 року до його повноліття. Згідно відповіді на адвокатський запит від 28.02.2024 р. від В.о. начальника Ізюмського відділу державної виконавчої служби в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тетяни Шестопал, вбачається, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, по ВП № 71765223 з виконання судового наказу № 192/132/23 виданого 21.04.2023 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.01.2023 року до його повноліття, станом на [INFO] з боржника утримано та перераховано стягувачу 256 402,11 грн. в рахунок аліментів. У\~статті 121\~СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями122та125цьогоКодексу. Згідно із\~ст.122\~СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Відповідно до ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, роз`яснено, що судам слід ураховувати, що відповідно до ст.\~136\~СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК України), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Статтею 136\~СК України передбачено, що особа, яка записана батьком відповідно до статей 122, 124, 126 і 127цьогоКодексу, має право оспорити батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з а запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При вирішенні спору про оспорювання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. ЄСПЛ вказував у своїй практиці, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку на підтвердження або спростування батьківства. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 16 травня 2018 року в справі № 399/1029/15-ц, від 25 серпня 2020 року в справі № 478/690/18, від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 та ряді інших. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17\~Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Відповідно до висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №152-МГ від 13.06.2025 біологічне батьківство [PERSON] , [INFO] , стосовно [PERSON] , [INFO] , виключається. Згідно п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011№ 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Враховуючи викладене вище, оскільки під час розгляду справи доведено факт відсутності кровного споріднення позивача і [PERSON] [INFO] , суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині виключення відомостей про позивача, як батька дитини, з актового запису про народження [PERSON] [INFO] . Щодо питання припинення стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення безпідставно набутих грошових коштів за сплачені аліменти. Так, способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2\~статті 18 Сімейного кодексу України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 121 Сімейного кодексу України\~містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. За змістом статей\~122\~та\~125 СК України, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає. Відповідно до ч. 2\~статті 197 Сімейного кодексу України\~за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Так, за правилами ч. 4\~статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 511/219/18. Відповідно до ч. 5\~статті 82 ЦПК України\~обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, з огляду на те, що суд задовольняє позовні вимоги у частині виключення з актового запису відомостей про батька дитини, тому це є обставиною, що має істотне значення та є підставою щодо припинення та звільнення позивача від сплати аліментів на користь відповідачки [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Щодо заявленої позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачки сплачених ним на користь відповідачки аліментів у розмірі 256 402, 11 гривень, суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, по ВП № 71765223 з виконання судового наказу № 192/132/23 виданого 21.04.2023 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частина з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24.01.2023 року до його повноліття, станом на [INFO] з боржника утримано та перераховано стягувачу 256 402,11 грн. в рахунок аліментів. Частиною першою статті 1212\~ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212\~ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону,\~або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215\~ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] отримувала аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу виданого Солонянським районним судом Дніпропетровської області від 20.04.2023 р. у справі № 192/132/23. Відповідно до статті 129-1\~Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215\~ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. Цивільний кодекс\~України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179\~СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Всупереч вимогам ст. ст.12,81 ЦПК України, позивачем не доведено жодними доказами, що сплачені ним аліменти витрачались не на утримання дітей. Крім того, враховуючи, що дитина відповідачки не має біологічно встановленого батька, який би виконував обов`язок щодо їх утримання, повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179\~СК України саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимога позивача про повернення сплачених на утримання дітей аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення їх з відповідачки на користь позивача як безпідставно набутих. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково, зокрема, виключити відомості про позивача, як батька дитини, з актового запису про народження [PERSON] [INFO] , припинити стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини\~ [PERSON] [INFO] , визначених судовим наказом Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.04.2023 р. по справі № 192/132/23. У задоволенні решти позовних вимог - необхідно відмовити. За змістом пункту 3 частини 2\~статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 1211 гривень 20 копійок. На підставі ст.112,\~121,\~122,\~125,\~133,\~136, 180, 197 СК України\~та

Outcome: partial