Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Акціонерне товариство «СЕНС-БАНК» звернулось до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 200 949, 93 гривень. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що між [PERSON] та АТ «Альфа Банк» 27.12.2013 року було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 630077417 (надалі кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплати комісію та інші передбачені кредитним договором платежі. Представник вказує, що відповідач порушив умови кредитного договору, у зв`язку з цим, заборгованість відповідача перед позивачем становить 200 949, 93 гривень. На підставі викладеного представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором та суму сплаченого судового збору. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено слухання справи за правилами спрощеного позовного провадження. На адресу суду 15.10.2024 року (вх. № 6652) надійшло клопотання за підписом представника відповідача адвоката Башук Дениса Сергійовича про витребування доказів: оригіналу Анкети- заяви про акцепт публічної пропозиції на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» від 27.12.2013 року; додаток до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (в рамках обслуговування продукту «Максимум» від 27.12.2013 року; заяву на відкриття поточних рахунків ПАТ «Альфа Банк» від 27.12.2013 року (а.с.49-51). Також, на адресу суду 17.10.2024 року (вх. № 6733) надійшли письмові пояснення на позовну заяву за підписом представника позивача Башука Д.С. Згідно яких представник зазначив, що позовні вимоги є необґрунтовані, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] не підписував жодного договору з АТ «Альфа Банк». Щодо відсутності обов`язку відповідача з дострокового повернення заборгованості, представник зазначив, що відповідач жодних документів, як і досудової вимоги не отримував. З урахуванням викладеного просить позовні вимоги залишити без задоволення (а.с.58-61). Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Башук Дениса Сергійовича про витребування доказів. Витребувано від: АТ "СЕНС БАНК" оригінал угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 630077417; оригінал Анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» від 27.12.2013 року; Додаток до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» від 27.12.2013 року; заяву на відкриття поточних рахунків ПАТ «Альфа Банк» від 27.12.2013 року (а.с.64). Копію ухвали суду про витребування доказів позивачем отримано 23.10.2024 року, 20.12.2024 року. Ухвалою суду від 16 липня 2025 року - застосовано до позивача Акціонерного товариства «СЕНС-БАНК» через неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про витребування доказів процесуальний примус у вигляді штрафу. Стягнуто з Акціонерного товариства\~«СЕНС-БАНК» - у дохід державного бюджету штраф у сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 грн. (а.с.141-142). На адресу суду 04.11.2025 року (вх. № 46067) надійшла заява за підписом представника позивача Рудницького Ю.І. про неможливість надання оригіналів витребуваних документів. В заяві зазначено, що станом на 03.11.2025 року оригінали документів відсутні для подання (а.с.165-166). В судове засідання представник позивача не з`явився, засідання було призначено в режимі відеоконференції за клопотання представника позивача, відповідно до протоколу судового засідання, встановлено, що представник не вийшов не зв`язок з підстав відсутності технічної можливості (а.с.168). Представник відповідача адвокат Башук Д.С. зазначив, що просить провести судове засідання за відсутності представника позивача, та за наявними матеріалами справи, з урахуванням заяви позивача щодо не можливості подання доказів. Зазначив, що всі судові засіданні були призначені в режимі відеоконференції на підставі заяви представника позивача, та в матеріалах справи міститься низка заяв про відкладення слухання справи за підписом представника позивача, а відтак просив продовжити розгляд справи у відсутність належним чином повідомленого представника позивача. Так, судом встановлено, що представник позивача про час та місце слухання справи повідомлений, неодноразово звертався на адресу суду з заявами про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та відкладення слухання справи. Відповідно суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність представника позивача, від якого не надходило клопотання про відкладення слухання справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позову, дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, звертаючись до суду з позовом, представник зазначив, що між позивачем та [PERSON] 27.12.2013 року було укладено угоду про надання споживчого кредиту № 630077417 (надалі кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплати комісію та інші передбачені кредитним договором платежі. На підтвердження обставин позову позивачем надано копію Анкети-заяви, додаток до Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб від 27.12.2013 року, копію довідки про умови кредитування. На підтвердження розрахунку заборгованості, представником надано розрахунок заборгованості та виписку по рахунку (а.с.8-14). На підтвердження звернення до відповідача, надано вимогу про усунення порушення від 06.12.2022 року, згідно якої зазначено, що станом на 20.06.2023 року загальна сума заборгованості становить 176\~878, 79 гривень (а.с.15), та лист опис направлення. Факт підписання цих документів оспорюється відповідачем та його представником, як і оспорюється сам факт укладення такого договору, саме тому представником відповідача адвокатом Башук Д.С. було заявлено клопотання про витребування оригіналів цих доказів. Позивач наполягає на тому, що сукупність цих доказів і складають кредитний договір, вважаючи договір укладеним. Таким чином, між сторонами виник спір з приводу наявності укладеного кредитного договору та виконання його умов. Судом встановлено, що надати оригінали документів позивач не може, що підтверджується заявою (а.с.165-166). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з правочинів. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Альфа Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів (ст. 67 ЦПК України). Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України передбачено, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Статтею 89 ЦПК України визначається принцип оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, і ця оцінка повинна спрямовуватись на встановлення обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення. Згідно зі ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належно засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як передбачено ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. В судовому засіданні представники відповідача у категоричній формі заперечував факт укладення відповідачем кредитного договору, з метою повного і всебічного з`ясування обставин справи та об`єктивного дослідження доказів просив витребувати у позивача документів. Ухвала суду від 17 жовтня 2024 про витребування доказів позивачем виконана не була, заявою, поданою на адресу суду через систему «Електронний суд» 03.11.2025 року (а.с.165-166) представник позивача зазначив, що надати оригінали витребуваних документів не має можливості, оригінали документів станом на 03.11.2025 року відсутні. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач на підставі досягнутої угоди отримував кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови договору. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Поряд з цим, представник позивача на вимогу суду не надав оригінали витребуваних документів. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Тому, на стадії дослідження письмових доказів особа, яка бере участь у справі, має заявити (усно або письмово) про те, що доданий до справи або поданий іншою стороною для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим та просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При цьому, в такій заяві необхідно вказати на відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа (доказу, що досліджується судом) і може бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє учаснику справи, у збиранні таких доказів (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду. Існує спеціальне правило, відповідно до якого суд може, виходячи з обставин справи і ходу її розгляду, визнавати недопустимим той або інший доказ. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише під час прийняття рішення по справі. Недопустимість доказу не є очевидною. Особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Тобто, зважаючи на ч. 4 ст. 265 ЦПК України, питання щодо недопустимості доказів вирішується під час ухвалення рішення суду. Отже, оскільки позивач не надав оригінали документів, які суд витребував, для огляду в судовому засідання, на підтвердження укладення кредитного договору, тому надані позивачем копії Анкети-заяви, копію додатку до Договору про комплексне обслуговування фізичних осіб від 27.12.2013 року, копію довідки про умови кредитування - не можуть братися судом до уваги як докази. Відтак з огляду на вищевикладене суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та наявності у нього заборгованості, яка виникла внаслідок порушення ним умов кредитного договору. Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту укладення кредитного договору, а у суду не було можливості перевірити справжність наданих копій шляхом співставлення із оригіналами, які позивачем на вимогу суду не надано. Відповідно до положення п.2 ч 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed