Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

10.07.2025 товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» через представника, з використанням системи «Електронний суд» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.04.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладений кредитний договір №976120142, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 14300,00 грн з кінцевим терміном повернення 30.05.2029 та сплатою процентів за користування кредитними коштами на умовах, визначених договором. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 на строк до 28.11.2019, що із урахуванням додаткової угоди від 31.12.2023 №32 продовжений до 31.12.2024. Відповідно до реєстру прав вимоги №291 від 02.07.2024 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 27778,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 13478,50 грн, 7140,00 грн інші нарахування. 19.12.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №19/1224-01. Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 19.12.2024 до договору факторингу від 19.12.2024 №19/1224-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало від ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 53365,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 39065,50 грн. 04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю. Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025 позивач набув права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №976120142 на загальну суму 53365,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 39065,50 грн. Станом на день звернення до суду з даним позовом, заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються. Загальний розмір кредитної заборгованості становить 53365,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 39065,50 грн. Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних прав та інтересів товариства, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідача вказану заборгованість і судові витрати. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01.08.2025 відкрите провадження у цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам встановлений процесуальний строк для подання до суду письмових заяв по суті справи, вирішене клопотання позивача про витребування доказів, що становлять банківську таємницю. Відповідач [PERSON] 26.08.2025, через представника, адвоката Війтенка В.Ю. з використанням системи «Електронний суд», звернулася із письмовим відзивом, згідно із яким проти задоволення позову заперечує. Відповідні заперечення обґрунтовані тим, що відповідач подала заявку на отримання грошових коштів в кредит 30.04.2024. У заявці відповідач просить надати кредит у розмірі 14300,00 грн. Строк кредиту, вказаний у поданій відповідачкою заявці, становить 30 днів. Пункт 3.1 кредитного договору передбачає, що позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. З наданих матеріалів не слідує, що відповідач вчинила дії щодо продовження дисконтного періоду, а тому останнім днем строку кредитування було 30.05.2024. За таких обставин первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс», який набув право вимоги за договором факторингу від 21.11.2018 №28/1118-01, безпідставно нараховано проценти за користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Договір факторингу не містить положень, які б надавали фактору право нараховувати проценти за користування кредитом. Первісний кредитор мав право відступити ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги щодо сплати заборгованості у розмірі 20735,00 грн, з яких 14300,00 грн тіло кредиту, 6435,00 грн проценти за користування кредитом. В цьому ж обсязі право вимоги могло передаватися наступному фактору, а надалі позивачу. Вказане в сукупності означає незаконність позовних вимог та виключає їх задоволення. 29.08.2025 позивач, в порядку самопредставництва, з використанням системи «Електронний суд», звернувся із відповіддю на відзив. Позивачем підтримані позовні вимоги в повному обсязі, оскільки сторонами в п. 12.4 договору погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку кредитування, визначеного п. 1.2 договору, є процентами, що нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Вказаний алгоритм цілком відповідає висновкам, сформульованим судами касаційної інстанції про те, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. За період від дати видачі першого траншу до 30.05.2024, на підставі п. 8.5.1 договору, розрахунок витрат за кредитом здійснюється за процентною ставкою 0,30% від суми кредиту за кожний день користування ним, що становить 109,50% річних (дисконтна процентна ставка). Нарахування відсотків здійснюється за такою формулою: 14300,00 грн (сума виданого кредиту)* 30 (строк кредиту)*0,30 (процентна ставка)/100= 1287,00 грн (сума нарахованих відсотків за користування кредитом строком 30 днів), тобто по 42,90 грн за день, що здійснювалось за період 30.04.2024-30.05.2024. Згідно з п. 8.3 договору на момент укладення цього договору та отримання першого траншу, базова процентна ставка складає 1,50% в день від суми залишку кредиту за кожний день користування ним, що становить 547,50% річних. У разі отримання додаткових траншів за цим договором в період з 23.04.2024 по 20.08.2024, базова процентна ставка, яка використовується для нарахування процентів за користування цими додатковим траншами, обмежується та розраховується від максимального розміру денної процентної ставки, зазначеної в абзаці 3 пункту 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», складає 1,5% за день користування кредитом. У разі отримання додаткових траншів за цим договором після 21.08.2024 базова процентна ставка, яка використовується для нарахування процентів за користування цими додатковим траншами, обмежується та розраховується від максимального розміру денної процентної ставки зазначеної в частині 5 статті 8 Закону, що складає що складає 1% за день користування таким траншем. Розрахунок процентів за період із 02.06 до 02.07.2024 проведений таким чином: 14300,00 (сума виданого кредиту)* 1,50 (процентна ставка)/100= 214,50 грн (сума за один день користування кредитом після закінчення дисконтного періоду). За умовами кредитного договору №480002913 від 18.12.2023 та обставинами справи існувало два періоди нарахування процентів: за користування кредитними коштами згідно зі ст. 1048 ЦК України визначеному договором; за користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України і за весь час прострочення. 02.07.2024 право вимоги за кредитним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» відповідно договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 згідно витягу з реєстру прав вимоги №291 та новим кредитором стало ТОВ «Таліон Плюс». Оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, нарахування за користування грошовими коштами продовжились відповідно до процентної ставки 1,5% суми кредиту на підставі п. 8.3 договору до 26.09.2024 включно. Наступними факторами жодних нарахувань не здійснювалось. Інших письмових заяв по суті справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання зобов`язань за кредитним договором. 30.04.2024 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] укладений договір кредитної лінії №976120142, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 14300,00 грн (перший транш) з кінцевим строком повернення 30.05.2029 із дисконтним періодом до 30.05.2024. Згідно з п. 8.4 для суми кредиту, отриманої за першим траншем, що вказана в п. 2.3 договору, за перші 30 днів дисконтного періоду та без повного дострокового повернення кредиту\~ протягом дисконтного періоду, орієнтовна загальна вартість кредиту складає 20735,00 грн, включає суму кредиту 14300,00 грн та проценти за користування кредитом 6435,00 грн. За період до 30.05.2024 включно розрахунок витрат за кредитом здійснюється за процентною ставкою 0,30% від суми кредиту за кожен день користування ним, що становить 109,50% річних. З договору №976120142 від 30.04.2024 вбачається, що [PERSON] ознайомлена та згодна з умовами договору, що підтверджується її електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Зокрема, [PERSON] зобов`язалася здійснювати повернення кредиту, нарахованих процентів згідно графіку платежів та ознайомлений з загальною вартістю кредиту, реальною річною процентною ставкою, тарифами. Як встановлено із паспорту споживчого кредиту продукту «Смарт» до договору №976120142 від 30.04.2024, типом кредиту є кредитна лінія, ліміт кредиту 14300,00 грн, строк кредитування до 1826 днів, дисконтний період 30 днів із можливістю продовження. Мета отримання кредиту споживчі потреби. Паспорт споживчого кредиту підписаний позичальником електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора. Як вбачається із довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», 30.04.2024 була успішно здійснена транзакція переказ грошових коштів в сумі 14300,00 грн на картку № [NUMBER] на користь отримувача [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Зі змісту договору кредитної лінії №976120142 від 30.04.2024 вбачається, що при його укладенні позичальником було вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема прізвище, ім`я та по батькові, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податків, адреса реєстрації та місця фактичного проживання, номер мобільного, та електронна адреса. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Як вбачається з паперової копії електронного документу договору від 30.04.2024, [PERSON] підписала його із використанням одноразового ідентифікатора. Укладаючи кредитний договір відповідач та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вчинили дії, визначені ст. 11-12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після чого відповідачу були перераховані кошти. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини першої статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Таким чином, у Цивільному кодексі України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладений договір факторингу №28/1118-01 на строк до 28.11.2019, що із урахуванням додаткової угоди від 31.12.2023 №32 продовжений до 31.12.2024. Відповідно до п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, за формою, встановленою у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається із моменту виникнення такого права до боржника, додаткового оформлення не потребує. За п. 2.2 договору, разом із правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. Відповідно до реєстру прав вимоги №291 від 02.07.2024 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» отримало від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» право вимоги до відповідача на загальну суму 27778,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 13478,50 грн, 7140,00 грн інші нарахування. При цьому інші нарахування, які за змістом правовідносин сторін є неустойкою, позивачем до стягнення не заявлені. 19.12.2024 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №19/1224-01. За п. 4.1 договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, за формою, встановленою у відповідному додатку. Відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 19.12.2024 до договору факторингу від 19.12.2024 №19/1224-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало від ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до відповідача на загальну суму 53365,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 39065,50 грн. 04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до умов якого позивачу відступлене право грошової вимоги, належне ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Згідно з п. 1.5 договору права вимоги вважаються прийнятими фактором для здійснення факторингу шляхом підписання ним акта прийому-передачі реєстру боржників відповідно до додатку №2 до договору. Відповідно до реєстру прав вимоги до договору факторингу №04/06/25-Ю від 04.06.2025 позивач набув права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №976120142 на загальну суму 53365,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 14300,00 грн, заборгованість по процентах 39065,50 грн. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо-безпосередньо, після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердження виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц. Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Банківська виписка має статус первинного документа. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. На виконання ухвали суду банком надано виписку про рух коштів за рахунком на ім`я [PERSON] за період з 30.04.2024 до 05.05.2024, з якої вбачається зарахування 14300,00 грн 30.04.2024. Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже надана банком виписка за картковим рахунком позичальника у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 в справі №278/2177/15-ц: виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. Суд не погоджується із доводами відповідачки про те, що відсотки нараховані неправомірно та поза строком договору, оскільки з умов договору від 30.04.2024 слідує, що договір діє протягом 5 років (п.11.1 договору), а сторонами погоджений порядок нарахування відсотків, що в разі проведення відповідних нарахувань після закінчення строку дії договору, здійснюються на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 12.4 договору). При цьому, строк кредитування становить 1826 днів (п. 8.4 договору, графа 3 паспорту споживчого кредиту). У зв`язку із цим суд приходить до висновку, що відповідачем помилково ототожнено строк кредитування зі строком дисконтного періоду, що за домовленістю сторін, є лише періодом, протягом якого діють пільгові умови в частині нарахування процентів. Разом із тим, нарахування процентів наступним кредитором, ТОВ «Таліон Плюс», не суперечить нормам чинного законодавства та відповідає умовам договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, зокрема п. 2.2, згідно з яким фактор, в даному випадку ТОВ «Таліон Плюс», набуває не лише право вимоги заборгованості, а і інші права, належні клієнтові (в даному випадку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») за кредитними договорами. Перелік відповідних прав не наведений, однак виключення з них сторонами не погоджені. Аналогічні умови погоджені в договорі факторингу від 19.12.2024 №19/1224-01, що укладений між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». Доказів сплати відповідачем заборгованості за вказаним кредитним договором в повному обсязі, матеріали справи не містять, розрахунки заборгованості, наявні в матеріалах справи, включають відомості про часткову сплату процентів (02.06.2024) та неустойки (18.06.2024 та 26.06.2024) на користь первісного кредитора, що відповідачем не заперечувалося. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно зі ст. 18 згаданого Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до ст. 1 Закону, що містить визначення термінів, 1-1) договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; 1-2) денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. 22.11.2023 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023, та яким внесені зміни до ч. 5 ст. 8 Закону (п. 5 розділу І Закону України «Про споживче кредитування»). Так, відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Отже, як слідує з вказаних змін у законодавстві, що регулюють питання споживчого кредитування, починаючи з 25.12.2023 (наступний день після набрання Законом чинності), максимальний розмір денної процентної ставки за договором не міг перевищувати 1%. З огляду на положення п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%. Застосування денної процентної ставки у більшому розмірі порушує право споживача кредитних послуг, а тому при вирішенні даного спору, за таких обставин, підлягає врахуванню процентна ставка в максимальному розмірі, що імперативно обмежений Законом. З позову вбачається, що первісний кредитор проводив нарахування процентів за користування кредитом з 30.04.2024 до 30.05.2024 із застосуванням денної процентної ставки 0,30%, потім із 31.05.2024 до 02.07.2024 із застосуванням денної процентної ставки 1,5% на день, що відповідає умовам укладеного кредитного договору та не суперечить законодавству про захист прав споживачів. Водночас, з матеріалів справ не вбачається підстав для проведеного 06.06.2024 нарахування позичальникові 5362,50 грн заборгованості. Надалі проценти за користування кредитом нараховані ТОВ «Таліон Плюс» в розмірі 547,50% річних, що в перерахунку становить 1,5% на день, що суперечить умовам укладеного первісним кредитором та позичальником [PERSON] кредитного договору та не в повній мірі відповідає законодавству про захист прав споживачів. Судом проведено розрахунок суми заборгованості за процентами, з урахуванням того, що в період із 25.12.2023 до 22.04.2024 максимальний розмір денної процентної ставки дорівнює 2,5%, в період із 23.04.2024 до 20.08.2024 1,5%, надалі не мав перевищувати 1% від суми кредиту на день. За вказаних умов розмір процентів складає: 1287,00 грн (пільговий період із 30.04 до 30.05.2024); 7078,50 грн (1,5% за день за період із 31.05 до 02.07.2024 на підставі п. 8.3 договору); 10510,50 грн (за період із 03.07 до 20.08.2024 на підставі п. 8.3 договору, проведені ТОВ «Таліон Плюс»); 5291,00 грн (за період з 21.08 до 26.09.2024 з урахуванням обмежень, передбачених ч. 5 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування»), що загалом складає 24167,00 грн, які слід стягнути із відповідача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову - на відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн, суд зазначає наступне. На підтвердження відповідних витрат позивача суду надано: - договір №05/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025, укладений між ТОВ «Юніт Капітал» як клієнтом та Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» як виконавцем, відповідно до якого виконавець бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором; - протокол погодження вартості послуг до договору №05/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025; - додаткову угоду №25770839113 від 05.06.2025, предметом якої є надання юридичної допомоги щодо стягнення кредитної заборгованості із [PERSON] ; - акт прийому-передачі наданих послуг до договору №05/06/25-01 про надання правової допомоги від 05.06.2025 із зазначенням кількості затраченого часу (6 годин) та вартості відповідних послуг, загалом 7000,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2019 в справі №915/237/18, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial