Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області\~ з позовом, відповідно до якого просила суд визнати батьком малолітньої [PERSON] , громадянина України [PERSON] [INFO] ; зобов`язати відповідний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , зазначивши батьком дитини [PERSON] , [INFO] , і видати нове свідоцтво про народження [PERSON] [INFO] , зміниши її прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у 2022 році позивач познайомилася з [PERSON] , з ним у неї склалися доволі близькі відносини. Шлюб не реєстрували. Проживали однією сім`єю у м. Харкові у квартирі, яку винаймали. На протязі тривалого часу вони проживали разом. В листопаді 2023 року позивач завагітніла. Потім у родині сталася криза, почалися постійні сварки та непорозуміння, але не зважаючи на обставини вони намагалися зберегти сім`ю. В 2024 році позивач з [PERSON] вирішили зробити паузу у стосунках та розійтися, тривалий час вони не спілкувалися. Їх стосунки погіршилися та вони перестали проживати однією сім`єю. [PERSON] почав жити окремо та зв`язки обірвалися. З [PERSON] позивач познайомилася, коли була вагітною, та після тривалого часу спілкування вирішили проживати разом. Після того, як він дізнався про вагітність запропонував записати його батьком дитини. [PERSON] розумів, що насправді він не є біологічним батьком дитини. Він сприймав дитину як свою та виховував як батько. Шлюб з ним ми не реєстрували, так як через війну вважали, що зараз це не є крайньою необхідністю та гроші потрібні були на виховання дитини. При народженні дитини позивач через наполегливість [PERSON] , який обіцяв що він її ніколи не покине, вирішила що у дитини все ж таки повинен бути батько. З огляду на те, що він сприймав цю дитину як власну, вони з ним вирішили зареєструвати малолітню [PERSON] згідно приписів ст.126 Сімейного кодексу України так як не перебували у шлюбі, та мали на меті проживати однією сім`єю. При реєстрації дитини, батьком дитини було зазначено [PERSON] . Відповідно, дитину було зареєстровано за прізвищем « [PERSON] », та по-батькові « [PERSON] ». Позивач не повідомила [PERSON] жодної інформації щодо факту народження дівчинки. В 2025 році [PERSON] почав віддалятися, перестав цікавитися життям дитини, почалися постійні сварки та непорозуміння в наслідок цього вони зрозуміли, що не можуть бути разом та вирішили розійтися. [PERSON] почав жити окремо та після цього їх спілкування завершилося. Наразі позивач у зареєстрованому шлюбі не перебуває, юридичний батько малолітньої [PERSON] давно проживає окремо, та не цікавиться життям дитини. Після всіх цих подій [PERSON] почав знову цікавитися про життя позивачки та життя доньки, так як з його слів він усвідомив всі свої дії та проявив намір відновити стосунки. Запропонував відновити стосунки. Позивач вказує, що її спілкування та спільне проживання з [PERSON] на даний час поновлено. [PERSON] повідомив, що він має бажання щоб у свідоцтві про народження були зазначені відомості про нього, як батька дитини. На момент подання позову проведено генетичну експертизу щодо вірогідності батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] та в результатів вірогідність батьківства встановлює 99,9%. Позивач, [PERSON] просила задовольнити позовну заяву посилаючись на зазначене у позові. Відповідач, [PERSON] надав суду заяву, вказавши, що не заперечує проти задоволення позову. Судове засідання просив провести без його участі. Третьою особою, начальником Служби у справах дітей Дергачівської міської ради надано суду пояснення щодо позову. Розгляд справи просила провести без участі їх представника. Третьою особою, начальником другого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надано суду заяву, відповідно до якої просила провести розгляд справи без участі їх представника. Третя особа, [PERSON] надав суду заяву, вказавши, що не заперечує проти задоволення позову. Судове засідання просив провести без його участі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних в справі доказів, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст.4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі\~ст. 5 СК України\~держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис №371, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до статті 126 СК України; підстава запису відомостей про батька спільна заява батьків про визнання батьківства від 08.08.2024. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу\~(ч.1\~ст. 121 СК України). Згідно з вимогами ст.\~125\~Сімейного кодексу\~України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Частиною 1 ст.126 СК України\~передбачено, що\~походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ст.\~128\~СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Даних про те, що відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України\~матеріали справи не містять. Згідно ст.129 СК України\~особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Пунктом 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від15.05.2006№ 3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК України, приймаються досудового розгляду, якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1\~ст. 135 СК України). Також п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~визначено, що особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Згідно зі\~ст. 129 СК\~(2947-14) зазначена особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. У тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Тлумачення норм\~СК України\~свідчить про те, що законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до\~статті 128 СК України\~та\~статті 129 СК України. Так, у\~статті 128 СК України\~регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У такому випадку особа, яка вважає себе батьком дитини, чи матір, опікун, піклувальник дитини, особа, яка утримує та виховує дитину, а також сама дитина, які досягли повноліття, можуть подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту ч.1 ст.20\~та ст.\~128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі\~статтею 128 СК України\~виключена законодавцем із сфери дії позовної давності. Частина 1\~ст. 129 СК України\~стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записаний інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини. Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з ч.1\~ст.129 СК України\~застосовується позовна давність в один рік. У відповідності до ч. 1\~статті 122 Сімейного кодексу України\~дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до\~статті 129 Сімейного кодексу України\~особа, котра вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до останнього, якщо того записано батьком, позов про визнання свого батьківства. Така особа може звернутися з такими вимогами у межах строку позовної давності (один рік), перебіг якого починається з дня, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Як встановлено судом, підставою запису відомостей про батька в актовому записі про народження дитини [PERSON] , є спільна заява батьків про визнання батьківства від 08.08.2024. Державна реєстрація народження проведена відповідно до ст. 126 СК України, батьком записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Отже, відомості про батька дитини внесені органом РАЦС на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 08.08.2024. Вказана обставина сторонами не оспорюється, на, що позивач, зокрема, і посилається в обґрунтування вимог у позові. Окрім того, відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу,\~вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини. Однак, такі вимоги позивачем не пред`явлено. Крім того, слід зауважити, що посилання позивача, як на правове обґрунтування позовних вимог, на ст.\~125, ст.\~128 СК України\~про визнання батьківська є помилковим, оскільки звернення з таким позовом можливе лише при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч. 1\~ст. 135 СК України). Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої\~статті 135 цього Кодексу\~(ч.4\~ст.128 СК України). У свою чергу, як зазначив сам позивач, цей факт сторонами визнано, встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відомості про батька дитини внесені органом РАЦС на підставі спільної заяви батьків. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, вирішуючи спір у даній справі, у межах пред`явлених позовних вимог, суд, водночас, виходить також із того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Статтями\~10,\~81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених\~статтею 82 ЦПК України. Частиною третьою\~статті 12 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76ЦПК\~України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України\~передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею\~81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої\~статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що\~принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.\~Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). На підставі викладеного, враховуючи встановлені судом фактичні обставини, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат. У відповідності до ч.ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір покладається на позивача. Суд, враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати позивача по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви, покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed