Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яким просив суд визнати окремим нерухомим майном одну другу частку житлового будинку з надвірними господарчими будівлями і спорудами, які визначені в технічному паспорті Т/01: 3072-6923-2184-6707, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19.01.1988 року, виданого Комінтернівською райрадою народних депутатів Одеської області, та визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок з надвірними господарчими будівлями і спорудами, які визначені в технічному паспорті Т/01: 3072-6923-2184-6707, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 42 від 19.01.1988 року, загальною площею 249,2 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м. Заявник вказує, що він зі своїм братом [PERSON] у 1982 році збудували спільно житловий будинок з надвірними господарчими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Як вказує заявник, його брат - [PERSON] свою частку оформив в установленому законом порядку та виділив її зі спільної часткової власності. Таким чином житловий будинок поділився на дві самостійні частини нерухомого майна з власними входами та допоміжними приміщеннями. 19.01.1988 року Комінтернівською районною радою народних депутатів Одеської області було видано свідоцтво про право особистої власності № [NUMBER] . Відповідно до цього свідоцтва нерухомість складається з: літ № А - житлового будинку, прибудови- літ «а», напівпідвалу - літ «нпд», житловою площею 79,5 кв.м, загальною площею 249,2 кв.м., та з господарських будівель і споруд ганок-1, сарай літ. «ж», літня кухня- літ. «З», літній душ - літ. «И», вбиральня - літ. «К», навіс - літ «Л», ворота-1. В теперішній час оскільки його частку не визначена, він позбавлений можливості здійснити реєстрацію свого права власності у встановленому порядку. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Представник відповідача повідомлений електронною поштою про дату, час та місце проведення судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що згідно довідки КП «Доброславське бюро технічної інвентаризації» від 24.03.2025 року № 207, [PERSON] належить право власності на житловий будинок з надвірними господарчими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 42 від 19.01.1988 року, загальною площею 249,2 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м. Станом на 29.12.2012 року державна реєстрація права власності не проводилась на вказаний будинок. Після виділу одним із співвласників частки зі спільного нерухомого майна право спільної часткової власності припинилось. Вказаний житловий будинок поділився на два самостійних об`єкти нерухомого майна з власними ходами та допоміжними приміщеннями. Судом встановлено, що відповідно до цього свідоцтва нерухомість складається з: літ № А - житлового будинку, прибудови- літ «а», напівпідвалу - літ «нпд», житловою площею 79,5 кв.м, загальною площею 249,2 кв.м., та з господарських будівель і споруд ганок-1, сарай літ. «ж», літня кухня- літ. «З», літній душ - літ. «И», вбиральня - літ. «К», навіс - літ «Л», ворота-1. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У частинах першій, другій статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.. Судом встановлено, що право власності позивача на спірне нерухоме майно виникло на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 42 від 19.01.1988 року. Реєстрація права власності не здійснена, частка не виділена. В теперішній час заявник позбавлений іншої можливості, аніж в судовому порядку, довести своє право власності на вказане нерухоме майно. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6статті 3 ЦК України). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Таким чином, слід позов задовольнити повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved