Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у загальному розмірі 42261,00 євро. з яких: 40000,00 євро - сума основного боргу, 2261,00 євро - 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13.03.2020 між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 40000,00 євро, а останній прийняв вказані грошові кошти та зобов`язався їх повернути по першій вимозі у строк до трьох місяців, що підтверджується розпискою. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про повернення боргу, однак відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу та 3% річних за період часу з 14.12.2020 по 01.11.2022 (а.с. 1-10). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2022 справу за вказаним позовом передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 15). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2023 справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 22). 18.04.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Максімов П.О. подав до суду заяву про відкладення судового засідання (а.с. 27-29). Ухвалою суду від 12.06.2023 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 35). 06.10.2023 відповідач [PERSON] подав до суду заяву про відкладення слухання справи (а.с. 41-42). Представник відповідача адвокат Максімов П.О. 12.12.2023, 22.01.2024, 04.03.2024, 13.05.2024, 07.08.2024 подав до суду заяви про відкладення слухання справи. 11.09.2024 представник відповідача адвокат Максімов П.О. подав до суду заяву про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 81-85). 21.11.2024 представник відповідача адвокат Максімов П.О. подав до суду дві заяви про проведення судового засідання без його участі (а.с. 94-97). Ухвалою суду від 25.11.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Максімова П.О. про призначення почеркознавчої експертизи (а.с. 98). 16.07.2025 представник відповідача адвокат Максімов П.О. подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2024 (а.с. 107-116) Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.09.2025 відмовлено у прийнятті апеляційної скарги представника відповідача адвоката Максімова П.О. (а.с. 121). 05.09.2025 представник відповідача адвокат Максімов П.О. подав до суду заяву про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 12.11.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Максімова П.О. про призначення почеркознавчої експертизи. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити,. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Суд встановив, що 13.03.2020 [PERSON] одержав від [PERSON] у позику 40000,00 євро, які зобов`язався повернути по першій вимозі [PERSON] в строк до трьох місяців, що підтверджується договором позики та розпискою від 13.03.2020 (а.с. 4-6). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як визначено у ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст власноручно написаної [PERSON] розписки про зобов`язання повернути борг [PERSON] у розмірі 40000,00 євро свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у нього зобов`язання їх повернення. Відповідач договір позики не оспорював, у тому числі, за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. В силу положень статті 204 ЦК України договір позики, укладений між сторонами у справі є правомірним та чинним, тому підлягав виконанню сторонами. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Отже, договір позики, укладений між сторонами у справі, є правомірним та чинним, тому підлягає виконанню сторонами. При цьому, відповідачем самостійно не проводилась почеркознавча експертиза та при поданні клопотань про призначення почеркознавчої експертизи відповідачем не було забезпечено його явку до судового засідання для відбору зразків підпису для подальшого призначення експертизи. Тобто відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування отримання грошових коштів, а, отже, відсутності підстав для повернення боргу. За таких обставин, суд вважає, що між позивачем та відповідачем існують правовідносин, які виникли із боргового зобов`язання останнього щодо повернення коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2019 у справі № 373/2054/16-ц виклала правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Відтак, закон не забороняє укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта та стягнення коштів за невиконання зобов`язань в іноземній валюті. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Так, 01.09.2020 позивач направив на адресу реєстрації відповідача лист-повідомлення про повернення коштів, який залишився без реагування (а.с. 7-8). Отже, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу суму боргу в розмірі 40000,00 євро до 14.12.2020. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення боргу позивачу, відтак, позовні вимоги про стягнення боргу в розмірі 40000,0 євро, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 500/5194/16 виклала правовий висновок, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, враховуючи зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у тій самій валюті в якій було надано позику, тобто у євро. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики від 13.03.2020 у розмірі 40000,00 євро, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних за період часу з 14.12.2020 по 01.11.2022 у розмірі 2261,00 євро. Відповідно до п. 8 договору позови від 13.03.2020, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 3% річних за кожен день прострочки від простроченої суми у відповідності до чинного законодавства України на момент укладення договору. Як визначено у ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки [PERSON] прострочив виконання грошового зобов`язання, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період часу з 14.12.2020 по 01.11.2022 у розмірі 2261,00 євро. У зв`язку із задоволенням позову, оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 12405,00 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved