Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

На розгляді судді Самарського районного суду міста Дніпра знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] \~до\~ [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, яка обґрунтована наступним. Позивачу - [PERSON] на праві власності належав житловий будинок садибного типу [ADDRESS] . Цей будинок вона отримала у спадщину після смерті своєї матері (копія свідоцтва про спадщину додається). Так склалися життєві обставини, що позивач виїхала за межі України, та перед своїм виїздом домовилася з відповідачем - [PERSON] , що остання займеться продажем (знайде покупців, оформить необхідні документи) вищезазначеного будинку, для цього на ім`я відповідача була видана довіреність з відповідними повноваженнями (копія довіреності додається). Відповідач знайшла покупців на домоволодіння, та 09 листопада 2024 року уклала з ними попередній договір купівлі-продажу будинку (копія попереднього договору додається). В рамках цього попереднього договору Відповідач [PERSON] отримала від покупця 7000 (сім тисяч) доларів США в якості завдатку, які повинні бути зараховані при остаточному розрахунку між сторонами. В подальшому Відповідач повідомила Позивачу, що в неї виникла екстрена ситуація їй терміново необхідні кошти і попросила в борг 5000 (п`ять тисяч) доларів США. Вона сказала що ці гроші візьме із коштів які були передані їй в якості завдатку. При цьому вона обіцяла їх повернути під час укладення основного договору купівлі-продажу будинку у нотаріуса. Позивач погодилася оскільки тривалий час була знайома не тільки з [PERSON] а і з її родиною і тому довіряла їй. В подальшому 11 лютого 2025 року відбулося укладання основного договору купівлі- продажу будинку (копія договору додається) та остаточний розрахунок. Але при здійсненні остаточного розрахунку з`ясувалося, що [PERSON] не в змозі передати Позивачу всю суму в розмірі 7000 доларів США, яка їй була передана покупцями в якості завдатку. Щоб не зривати підписання договору і в подальшому врегулювати це питання Відповідач власноруч в присутності свідків в якості яких виступали покупець будинку [PERSON] та її чоловік написала розписку, що взяла в борг у [PERSON] 5000 (п`ять тисяч) доларів США, які зобов`язувалася повернути в строк до 01 червня 2025 року. Кошти в строк повернути не були, хоч обіцянки з цього приводу і давалися, щодо нормативного обґрунтування позову. Відповідно до ч. 1ст. 509 Цивільного кодексу України (далі -ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно дост. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ізст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст.610, ч. 1 ст.612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. За статею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно дост. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом. При цьому хочу зазначити, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи наведені правові норми, можливо зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільноправових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на ч. 1 ст.1046, ч. 1 ст.1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи що відповідач до цього часу не виконав своїх зобов`язань по поверненню коштів за договором позики та не здійснив жодних дій для вирішенні цього питання, єдиним дієвим захистом порушеного права Позивача є звернення до суду відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України. Щодо сплати судового збору. Відповідно до п.1, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Виходячи із змісту інформаційної довідки офіційний курс Національного Банку України на 18 серпня 2025 року становить: 41,34 грн. за 1 долар США. Позивач просить стягнути 5000 (п`ять тисяч) доларів США, таким чином загальна сума позову в гривнях становить: 5000 х 41,34 = 206 700 грн. 1 відсоток від 206 700 грн/ становить: 206700,5 х 0,01 =2 067 грн. Виходячи з цього розрахунку позивач сплачує судовий збір у розмірі 2 067 грн У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати пов`язані по сплаті позивача судового збору прошу стягнути з відповідача. 16.09.2025 до Самарського районного суду міста Дніпра через «Електронний суд» надійшов відзив від представника відповідача, в якому зазначив, що на розгляді Самарського районного суду міста Дніпра перебуває позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Предметом розгляду справи є стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , боргу за договором позики від 11.02.2025 р. у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів СІЛА та судові витрати. Позов обґрунтовується тим, що позивачка надала відповідачці довіреність на право продажу садибного будинку [ADDRESS] . На підставі цієї довіреності відповідачка від імені позивачки 09.11.2024 р. уклала попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, і в рамках договору у якості завдатку отримала від покупців грошові кошти в сумі 7000 дол. СІІІА, які зберігала у себе. 11.02.2025 р. відповідачка від імені позивачки уклала договір купівлі-продажу згаданого будинку. Під час проведення розрахунку відповідачка із отриманого завдатку у сумі 7000 дол.СІІІА, передала лише 2000 дол. СІЛА. Решту коштів в сумі 5000 дол.СІІІА відповідачка взяла раніше у борг, коли вказані кошти перебували. Щоб не зривати вчинення правочину, відповідач написала розписку про нібито отримання у борг 5000 дол.СІІІА зі строком до 01.06,2025 р. Сама позивач під час укладення договору купівлі-продажу будинку не була присутня, оскільки перебуває за межами України. Відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Так, у відповідності до ч. 1 ст, 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як убачається з позовної заяви і не заперечується відповідачем, грошові кошти в сумі 5000 дол. СІЛА відповідач взяла у борг до підписання договору купівлі-продажу садибного будинку із коштів які отримала у якості завдатку від покупців. Тобто вказані кошти були завдатком. Згідно ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Забезпечувальна функція завдатку полягає у стимулюванні сторін до належного виконання зобов`язання під загрозою втрати завдатку боржником або повернення завдатку та додаткової сплати суми у розмірі завдатку або його вартості кредитором. Завдаток - це єдиний вид забезпечення виконання зобов`язань, який забезпечує виконання зобов`язання як кредитором, так і боржником, що дозволяє називати його двостороннім способом забезпечення з однаковим розміром суми, яка може бути втрачена кожною зі сторін. За загальним правилом забезпечення надається на вимогу кредитора боржником і відповідно забезпечує виконання зобов`язання останнім. При передачі ж завдатку грошова сума або рухоме майно, передане боржником кредитору, забезпечує виконання зобов`язання як боржником (він втрачає завдаток при порушенні зобов`язання), так. і кредитором (має повернути завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості у разі порушення зобов`язання). Таким чином, до виконання забезпеченого зобов`язання право власності на завдаток не належить ані кредитору, ані боржнику. Отже, грошові кошти в сумі 5000 дол. США, які відповідач взяла у борг в момент - до підписання договору купівлі-продажу садибного будинку, не могли бути предметом позики, оскільки не належали позивачці. Право власності на ці кошти позивачка отримала лише після підписання договору 11.02.2025 р. А відтак - до цієї дати позивачка не могла розпоряджатися ними, у тому числі передавати у борг. Що стосується розписки від 11.02.2025 р,, написаної відповідачем про отримання коштів, то під час її написання грошові кошти фактично не були отримані відповідачем. Сама розписка про отримання коштів була написана без участі позивачки, оскільки остання перебуває за межами України. Це дає підстави стверджувати, що договір позики від 11.02.2025 р. є неукладеним, адже в цей момент не було передання самих грошей (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Оскільки неукладений договір не породжує юридичних наслідків, правових підстав для задоволення позову і стягнення грошових коштів на користь позивача за договором позики не має, на підставі викладеного просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - відмовити у повному обсязі. 26.09.2025 року до Самарського районного суду міста Дніпра через «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив від представника позивача, зазначив, що відповідач не заперечує сам факт що кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США не були повернуті позивачу, але звертає увагу що ця сума була взята із грошових коштів які були передані покупцями будинку в якості завдатку при підписанні попереднього договору, а відтак до укладання основного договору купівлі-продажу будинку не могла розпоряджатися ними, у тому числі передавати в борг. Також звертають увагу, що 11 лютого 2025 року при написанні розписки позивачка не була присутня особисто та не передавала самих грошей. У відповідності до ст. 179 ЦПК України надаю відповідь на цей відзив, де зазначаю свої міркування, аргументи і мотиви направлені на його відхилення. Вся сума завдатку а це грошові кошти в сумі 7000 доларів США яка була отримана відповідачем готівкою та за домовленістю з позивачем повинна була через банківську установу переказана-зарахована на банківську картку позивача, для цієї операції у відповідача була окрема відповідна довіреність та банківська картка (копія довіреності долучається). Відповідач після отримання завдатку цих дій не вчинив. Коли відповідач звернувся до позивача з проханням взяти в борг грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США то позивач враховуючи особисті близькі стосунки з родиною відповідача не відмовила в цьому. Долари США відповідач отримав пообіцявши повернути грошові кошти при підписанні основного договору купівлі-продажу будинку. Тобто договір позики було спочатку укладено в усній формі, а в подальшому підтверджено власноруч написаною борговою розпискою. Відповідно до ч.2 ст,1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти\~сумі 5000\~(п`ять\~тисяч)\~доларів США\~відповідачка отримала\~і розпорядилася\~ними на\~власний розсуд і цей факт вона не заперечує. 11 лютого 2025 року при написанні розписки грошові кошти відповідачу не передавалися, тому що вони були отримані ним раніше, в тексті розписки чітко зазначено сам факт отримання відповідачем грошових коштів, а 11 лютого 2025 року цей факт було підтверджено письмовим договором-борговою розпискою яка було написана добровільно в присутності свідків та передана представнику позивача. Тому для оспорювання договору позики у відповідності до ст.1051 ЦК України на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця у позивача не має жодних правових підстав. Посилання відповідача на те, що грошові кошти які вона отримала в борг були взяті нею із грошей які були передані в якості завдатку і тому на той час не були власністю позивача а тому не підлягають стягненню є намаганням заплутати суд та уникнути відповідальності. До цього часу відповідач не вчинив жодної дії яка б свідчила про намагання урегулювати спір та повернути борг. Сумуючи вищенаведене вважає, що пояснення, міркування і аргументи наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву не мають під собою правових підстав. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, позивач, [PERSON] , [INFO] виїхала за межі України, перед виїздом домовилась з відповідачем [PERSON] , що остання займеться продажем будинку, для цього на ім`я відповідача була видана довіреність з відповідними повноваженнями. 09 листопада 2024 року [PERSON] з покупцями уклала попередній договір купівлі-продажу будинку. В рамках цього попереднього договору Відповідач [PERSON] отримала від покупця 7000 (сім тисяч) доларів США в якості завдатку, які повинні бути зараховані при остаточному розрахунку між сторонами 11\~лютого 2025\~року відбулося\~укладання основного\~договору купівлі-\~продажу будинку\~та остаточний\~розрахунок,\~також в\~цей день\~ [PERSON] написала розписку в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . В розписці зазначено, що [PERSON] , взяла у борг у [PERSON] 5000 (п`ять тисяч) доларів США. Вищезазначені кошти зобов`язується повернути в строк до 01 червня 2025 року. Кошти в строк повернуті не були. Відповідно дост. 15 ЦК Україникожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2ст. 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2ст. 639 ЦК Українидоговір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зіст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За приписамист. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Вказані обставини підтверджуються копіями розписок про отримання коштів від 02 листопада 2020 року та 02 жовтня 2021 року. Оригінали розписок надавалися позивачем суду для огляду та відповідач в свою чергу підтвердив, що розписки написані ним. У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14-ц, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 звернуто увагу на те, що наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістомст. 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК Українивизначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За положеннями ч. 1ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560св21. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК Українивикладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, міститься в тексті договору, про завершену дію передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01 червня 2025 року, що підтверджується розписками. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в розписках суму не повернув. Відповідно дост. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Згідно з ч. 1ст. 81ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказ у (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не\~бере до\~уваги,\~що грошові кошти в сумі 5000 дол. США, які відповідач взяла у борг в момент - до підписання договору купівлі-продажу садибного будинку, оскільки вся сума завдатку, а це грошові кошти в сумі 7000 доларів США яка була отримана відповідачем готівкою та за домовленістю з позивачем повинна була через банківську установу переказана-зарахована на банківську картку позивача, для цієї операції у відповідача була окрема відповідна довіреність та банківська картка. Відповідач після отримання завдатку цих дій не вчинив. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в договорі позики суму в передбачені строки не повернув. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 11 лютого 2025 року у сумі 5 000 доларів США. Підсумовуючи все вищевказане, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення виходячи із змісту інформаційної довідки офіційний курс Національного Банку України на 18 серпня 2025 року становить: 41,34 грн. за 1 долар США. Позивач просить стягнути 5000 (п`ять тисяч) доларів США, таким чином загальна сума позову в гривнях становить: 5000 х 41,34 = 206 700 грн. 1 відсоток від 206 700 грн/ становить: 206700,5 х 0,01 =2 067 грн. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2\~067 (дві тисячі шістдесят сім) грн. 00 коп., відповідно до ст.141 ЦПК України На підставі викладеного,

Outcome: approved