Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Представник позивача адвокат Заруба С.О., яка діє на підставі ордеру серії СА №1051777 від 06.12.2024, звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що у власності [PERSON] була спірна квартира, яку вона заповіла позивачці, про що склала заповіт від 26.05.1998. [INFO] [PERSON] померла і у шестимісячний строк після її смерті ніхто не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. З померлою позивачка проживала та доглядала її до моменту смерті, а також займалась її похованням. Наразі позивачка утримує спірну квартиру та сплачує комунальні послуги. Постановою від 24.06.2022 приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. відмовила позивачці у прийнятті її заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Оскільки позивачка не відмовлялась від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка заповідала спірну квартиру позивачці, то остання вимушена звертатись до суду з позовом про визнання за нею права власності на таку квартиру в порядку спадкування. Черкаська міська рада заперечила проти позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивачкою не надано доказів на підтвердження факту прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , а відтак позивачка вважається такою, що не прийняла спадщину. 09.04.2025 судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 22.04.2025 від представника Черкаської міської ради (відповідач) Кирман В.О., який діє на підставі довіреності №28-01-21 від 03.01.2025, на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача. Додатково у відзиві вказується, що позивачка зверталась до суду з позовом про надання їй додаткового строку для прийняття спадщини, але їй було відмовлено у позові з підстав відсутності доказів поважності причин пропуску нею строку, визначеного законом для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , і відповідне судове рішення набрало законної сили. Відповідач посилається на те, що позивачкою не заявлялись вимоги про встановлення факту постійного її проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини і не доведено, що її право на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, а відтак відсутні підстави для задоволення її вимог про визнання права власності на спадкове майно. Також у відзиві викладено клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки представник позивача кілька разів подавала до суду тотожні позови (21.02.2025, 04.03.2025, 18.03.2025), що є зловживанням процесуальними правами. 25.04.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві представник позивача зазначила, що позивачка де-факто є власником спірної квартири, яку успадкувала за заповітом після [PERSON] , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а відтак прийняла спадщину, проте де-юре оформити її на себе не може. Акцентується увага на тому, що позивачці було відмовлено у позові про визначення додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини і саме тому позивач вимушена звертатися до суду за захистом своїх невизнаних Черкаською міською радою спадкових прав. Додатково у відповіді на відзив вказується про необґрунтованість тверджень представника відповідача про зловживання з боку представника позивача процесуальними правами. 26.05.2025 за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування у Другої черкаської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] . На виконання такої ухвали 30.05.2025 до суду надійшла витребувані судом документи. 01.07.2025 судом закрите підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила його задовольнити. Пояснила, що померла [PERSON] доводилась їй тіткою (рідна сестра матері) і за життя заповіла спірну квартиру позивачці. Мати позивачки та [PERSON] були зареєстровані по сусідству: мати у квартирі [ADDRESS] , а [PERSON] - [ADDRESS] , проте проживали разом у квартирі [ADDRESS] близько 10 років поспіль. Позивачка проживала окремо разом зі своїм чоловіком, але здійснювала постійний догляд за матір`ю та [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка стала проживати у спірній квартирі разом зі своєю матір`ю, яка натепер також померла. Оформленням спадкового майна почала займатись лише після смерті своєї матері, але оскільки не може оформити документи на спірну квартиру, то звернулась до суду. Представник позивачки в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснила, що позивачка тривалий час здійснювала догляд за своєю матір`ю та тіткою [PERSON] . [INFO] помер чоловік позивачки, а [INFO] [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка фактично вступила в управління та володіння спірною квартирою і проживає в ній дотепер, але не може отримати документ на підтвердження права власності, що й обумовило необхідність звернення до суду. Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку для прийняття спадщини і судом відмовлено позивачці у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Зауважив, що позивачка вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а відтак її спадкові права не порушені, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Дана квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 15.03.1995 належала на праві приватної власності [PERSON] і являє собою однокімнатну квартиру загальною площею 28,4кв.м., житлова площа 14,9кв.м. /а.с. 8-13/. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Земельне бюро», складеного 14.11.2024, ринкова вартість спірної квартири станом на дату оцінки складає 951\~090 грн. /а.с. 21-37/. Згідно заповіту від 26.05.1998 [PERSON] заповіла спірну квартиру позивачці /а.с. 7/. За період життя [PERSON] була зареєстрованою та проживала у спірній квартирі. [INFO] [PERSON] померла /а.с. 6/. Організацією похорон та поховання [PERSON] займалась позивачка, що підтверджується відповідним договором-замовленням /а.с. 18/. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте постановою від 24.06.2022 нотаріус відмовила у прийнятті такої заяви, посилаючись на те, що відповідна заява подана після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини /а.с. 19-20/. У липні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом до Черкаської міської ради про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини (судова справа №711/2944/22). За результатом розгляду такої справи 06.12.2022 Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення про відмову у позові. Ухвалюючи відповідне рішення суд послався на те, що позивачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання заяви у межах передбаченого законодавством шестимісячного строку про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідне рішення суду набрало законної сили 16.01.2023 і перебуває у публічному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а отже зазначені відомості не підлягають доказуванню. На підставі заяви [PERSON] від 07.12.2022 у Другій черкаській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №601/2022 (номер у Спадковому реєстрі 70011097) після смерті [PERSON] .. [PERSON] , звертаючись з заявою про прийняття спадщини, посилався на заповіт від 27.03.1995. Натомість постановою від 15.12.2022 нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку для прийняття спадщини. Також нотаріусом було встановлено, що у [PERSON] відсутні спадкоємці, які прийняли спадщину. Всі вищевикладені обставини окрім їх підтвердження письмовими доказами, визнаються сторонами і у суду не виникає сумніву щодо їх достовірності. Позивачка стверджує, що спірна квартира була нею фактично прийнята у спадщину після смерті [PERSON] , проте вона не має змоги отримати документ на підтвердження набуття у власність такої квартири, оскільки не звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а тому просить визнати за нею право власності на цю квартиру. Тож спір виник з правовідносин про право власності та спадкування і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Статтею 15 ЦК визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, і є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Положеннями статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається. Представник відповідача у відзиві просив залишити позов [PERSON] без розгляду на підставі ст. 44 ЦПК України, посилаючись на те, що з аналогічним позовом позивачка неодноразово зверталась до суду судові справи №711/1166/25, 711/1804/25, 711/2032/25. Натомість суд зауважує, що аналіз змісту судових рішень у справах №711/1166/25, 711/1804/25, 711/2032/25, які є у публічному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, свідчить, що процесуальні дії у таких справах здійснювались судом до вирішення питання про відкриття провадження у справі. У жодній з таких справ судом не відкривалось провадження та не здійснювалось ніяких процесуальних дій, пов`язаних з підготовкою справи до розгляду чи судового розгляду справи по суті спору. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що неодноразове подання стороною позивача схожих за замістом позовних заяв до суду мало на меті маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями або інші зловживання процесуальними правами судом не встановлено, а відтак суд не вбачає підстав для залишення без розгляду даної позовної заяви. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин по суті спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що за загальним правилом реалізація права на спадкування (прийняття чи відмова від прийняття спадщини) залежить від факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини: 1) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на момент відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем і не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК); 2) спадкоємець, який не проживав постійно із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, має подати заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття (ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК). Спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем і не подав заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття, вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Слід звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування саме на позивача покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження наступних обставин: наявність підстав для закликання до спадкування між позивачем та спадкодавцем; належність спадкодавцю на момент смерті майна, яке є предметом спору та може бути успадковане спадкоємцями; фактичне прийняття спадщини позивачем; прийняття/неприйняття спадщини іншими особами; неможливість позивача отримати у передбачений законом порядок свідоцтво про право на спадщину. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. В даному випадку підставою позову є посилання позивачки на те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] .. Натомість всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачкою не надано суду доказів на підтвердження обставин фактичного прийняття нею спадщини, передбачених ч. 3 ст. 1268 ЦК. В той же час за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на момент відкриття спадщини, до складу якої входило право власності на спірну квартиру, позивачка не проживала постійно разом з померлою [PERSON] , а лише піклувалася про останню. За таких обставин для реалізації права на спадкування позивачка мала у встановлений законом строк подати заяву про прийняття спадщини, але цього не зробила, а відтак вона вважається такою, що не прийняла спадщину, а отже фактичний вступ позивачки у володіння та управління спірною квартирою не свідчить про прийняття нею спадщини. Необґрунтованими є посилання представника позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.03.2021 у справі №747/467/18, від 12.09.2022 у справі №693/692/18 та від 28.11.2024 у справі №379/1004/13-ц, оскільки відповідні висновки стосуються застосування норм законодавства, які регулювали спадкові відносини до набуття чинності діючим ЦК (положення статей 549, 554 ЦК Української РСР), а відтак є незастосовними до спірних правовідносин у даній справі. В цьому контексті суд зауважує, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , а отже порядок реалізації права на спадкування регулюється виключно нормами діючого ЦК в редакції, яка діяла станом на 14.02.2019. Таким чином, враховуючи що стороною позивача не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON] , то позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, то понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed