Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВС-Факторинг» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить стягнути заборгованість за укладеним між відповідачем і\~ ТОВ «ФК «Арагон» кредитним договором № 3131061 від 23.05.2020, в сумі 5266,28 грн., посилаючись на відступлення права вимоги 21.01.2021 за вказаним кредитним договором та на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором. Позиція сторін у справі. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що 23.05.2020 року\~ між ТОВ «ФК «Арагон» та відповідачем було укладено кредитний договір № 3131061, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 2000,00грн., шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку, належну відповідачу. Між ТОВ«ФК «Арагон» та позивачем 21.01.2021 року укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 21/01.2021, відповідно до умов якого ТОВ «ВВС-Факторинг» набуло право вимоги до відповідача за договором № 3131061 від 23.05.2020. Оскільки умови кредитного договору відповідачем не виконувались, кредит та відсотки у встановлені договором строки не сплачені, з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить задовольнити вимоги. Представник відповідача направила суду відзив, де заперечила позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що відповідач не укладав кредитний договір №3131061. Представник відповідача зазначає, що за своєю правовою природою спірний кредитний договір є споживчим кредитом. Правовідносини, які виникли між кредитодавцем та позичальником на підставі спірного кредитного договору підпадають під дію законодавства України про споживче кредитування. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про споживче кредитування». Пунктами 1 та 4 частини 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що: договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Отже, позичальник зобов`язаний повернути лише фактично наданий йому кредитодавцем кредит та сплатити відсотки за період користування ним (фактично наданим кредитом). Сторона відповідача посилається на постанову Верхового Суду від 22.04.2024 року в справі № 559/1622/19 де вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Представник відповідача зазначає, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року в справі № 616цс15. Таким чином, з поданих разом з позовною заявою\~ документів не підтверджуються обставини (факти), по-перше, що позичальником (відповідачем) укладено саме даний електронний договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3131061 від 23.05.2020 року, в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції (кредитодавця) за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, по-друге, що ТОВ «Фінансовою компанією «АРАГОН» (кредитодавцем) виконано умови цього кредитного договору та надано відповідачу кредит. Сторона відповідача зазначає, що належними та допустимими доказами укладення позичальником електронного документа (кредиту) у мережі Інтернет або іншій інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції (кредитодавця) за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором є доведення перед судом сукупну наявність наступних фактів: (1) наявність у кредитодавця власного веб-сайту, з можливістю створення у ньому особистого кабінету позичальника; (2) реєстрацію позичальника в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, з використанням засобів, які дозволяють достеменно ідентифікували особу позичальника; (3) зазначення позичальником в особистому кабінеті засобів зв`язку, в т.ч. адреси електронної пошти та/або контактного телефонного номеру; (4) присвоєння позичальнику логіна та пароля для входу в особистий кабінет на веб сайті кредитодавця/позичальника; (5) вхід на веб-сайт кредитодавця за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, в день укладення електронного документа; (6) заповнення позичальником електронних даних, необхідних для укладення електронного документа; (7) передавання позичальнику електронного повідомлення з одноразовим ідентифікатором на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення на телефонний номер, вказаних під час реєстрації у його системі; (8) введення під час заповнення електронних даних позичальником на веб-сайті кредитодавця одноразового ідентифікатора, який йому було передано. Проте, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що (1) реєстрація відповідача в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, відбувалася з використанням засобів, які дозволяють достеменно ідентифікували його особу, як позичальника, (2) кредитодавець передавав саме відповідачу електронне повідомлення з одноразовим ідентифікатором, з фіксацією часу відправлення/надходження цього електронного повідомлення, а також не надано доказів (3) реєстрації за відповідачем доменних імен або IP-адрес, присвоєння інших мережевих ідентифікаторів, з яких направлялися акцепти. Проте, як стверджує представник відповідача, під час з`ясування обставин та перевірки їх доказами, надані позивачем такі докази як: Договір № 3131061 від 23.05.2020 року надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, довідка Позичальника в системі ТОВ «ФК» «АРАГОН» та Анкета щодо ідентифікації, не є ані оригіналами, ані належно завіреними копіями письмових та електронних доказів, тому викликає сумнів з приводу їх достовірності. Зокрема, представник відповідача стверджує про явні підозри вважати, що довідка щодо ідентифікації Позичальника в системі ТОВ «ФК» «АРАГОН» взагалі створена штучним способом, оскільки підпис на ній накладений у вигляді картинки, що ставить під сумнів відповідність поданої копії документу оригіналу. Отже, за відсутності належних, допустимих та достовірних доказів того, що спірний правочин укладено саме відповідачем, то такий електронний договір (кредит) є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Відповідно до умов п. 1.2. Кредитного договору № 3131061 від 23.05.2020 року дата укладання Договору позики день перерахування грошових коштів на картковий рахунок Позичальника. Згідно умов п. 3.4. Кредитного договору № 3131061 від 23.05.2020 року датою отримання кредиту Позичальником вважається дата зарахування відповідної суми на рахунок платіжної карти Позичальника, зареєстрованої Позичальником у Особистому кабінеті на сайті Кредитодавця. Представник відповідача зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). /Висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року в справі № 6-16цс15/. При цьому, надані позивачем розрахунки суми заборгованості за спірним кредитним договором є не зрозумілими та суперечать один одному, зокрема й умовам спірного кредитного договору, оскільки один з них розрахований на суму 52896 грн. 00 коп. за період з 22.01.2021 року по 01.08.2025 року, а в іншому розрахунку станом на 21.02.2021 року не зрозумілий період нарахування відсотків (21.01.2021 року по 21.02.2021 року), адже згідно з абз. 2 п. 4.6 спірного кредитного договору проценти нараховуються не більше 100 календарних днів з першого дня прострочення, які вже були враховані в суму права вимоги, яку відповідач придбав на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу № 21/01.2021р. від 21.01.2021 року. Представник відповідача звертала увагу, що інформаційна довідка від 22.07.2025 року вих. № 175/07, яка міститься у матеріалах справи, не підтверджує той факт, що саме відповідач отримав кошти в сумі 2000 грн., оскільки реквізити, які в ній зазначені, зокрема, номер платіжної картки [NUMBER] не дає змогу ідентифікувати особу, якій цей картковий рахунок належить, відтак, ця інформаційна довідка не може розцінюватися, як первинний документ складений під час надання кредитних коштів, а тому не є належним та допустимим доказом того, що кредитні кошти були отримані відповідачем. Позивач не підтвердив належність цього рахунку відповідачу. Отже, за відсутності належних, допустимих, та достовірних доказів того, що спірний правочин укладено саме відповідачем, то такий електронний договір (кредит) є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою суду від 10.09.2025року прийнято до провадження позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26.09.2025 представник відповідача подала відзив на позов. 13.10.2025 представник відповідача подала клопотання про долучення доказів щодо витрат відповідача на правничу допомогу. 06.11.2025\~ представник відповідача подала клопотання про відкладення розгляду справи. 11.11.2025 представник відповідача направила суду додаткові пояснення у справі. У судове засідання позивач не направив свого представника, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. Згідно прохальної частини тексту позовної заяви, представник позивача Юхименко Ю.Ю. просить розгляд справи проводити за його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позові в повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати на правничу допомогу. Відповіді на відзив до суду не надійшло. Суд заслухавши позицію представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Позивач стверджує, що 23.05.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон» та [PERSON] було укладено договір № 3131061 надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту, відповідно до пункту 2.1. цього кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 2000,00 грн. на засадах зворотності, строковості, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та всі інші платежі на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 20 днів до 12 червня 2020 року (включно) від дати отримання позичальником кредиту, але не більше 30 днів (п. 3.1. договору). Згідно пункту 3.2 договору, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строк, визначений п. 3.1 цього договору. Згідно частини першої статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 21 січня 2021 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ВВС-Факторинг» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 1/21/2021, згідно з умовами якого відступлено права грошової вимоги за кредитними договорами вказаними у реєстрах боржників. Як вбачається з копії реєстру боржників ТОВ «ФК «Арагон» передано право вимоги за кредитним договором № 3131061 від 23.05.2020 (а.с. 48-77). Стосовно доводів сторони відповідача щодо неукладеності кредитного договору, то суд звертає увагу, що за приписами статті 204ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому, встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Крім того, згідно з пунктом 2 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі -Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Емітент під час видачі електронного платіжного засобу за наявності можливості змінити ПІН користувачем зобов`язаний проінформувати користувача про це право та запропонувати змінити ПІН. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: 1) повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; 2) забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; 3) реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку; 4) банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705). Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі №753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі №712/9107/18 (провадження №61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі №751/6050/18 (провадження № 61-18544св19). Так, відповідачем не надано доказів, що він оскаржував кредитний договір чи звертався до правоохоронних органів в зв`язку з використанням/викраденням\~ його персональних даних іншою особою чи з приводу інших шахрайських дій. Разом з тим, пунктами 3.3-3.4 кредитного договору сторони погодили, що кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Датою отримання кредиту позичальником вважається дата зарахування відповідної суми на рахунок платіжної карти позичальника, зареєстрованої позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Так,\~ позивачем не надано доказів про перерахунок коштів в сумі 2000,00 грн. на платіжну картку, яка б належала\~\~ [PERSON] ,\~ відтак з наданих доказів не можливо встановити\~ факт перерахування кредитних коштів на картку позичальника, яким згідно умов договору являється [PERSON] , а отже недоведеним є виконання первісним кредитором умов кредитного договору. Посилання у позовній заяві на доведеність факту успішного проведення транзакції щодо надання коштів, згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі Онлайн» на висновки суду не впливають, оскільки сам по собі факт надсилання коштів на чиюсь банківську карту, не доводить належність даної картки відповідачу: жодних доказів того, що зазначений в інформаційній довідці номер картки належить саме [PERSON] , як і доказів його погодження, в матеріалах справи немає. Крім того, окрім відсутності доказів перерахунку саме відповідачу коштів, відсутні докази користування позикою. Позивач не надав ні належного розрахунку боргу, ні виписки по рахунку з підтвердженням належності цього рахунку відповідачу. Згідно постанови Верхового Суду від 22.04.2024 року в справі № 559/1622/19, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом. Розрахунок заборгованості, який позивач долучив до позовної заяви, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що саме відповідачу по справі були перераховані грошові кошти 2000 грн. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Позивач, подаючи позовну заяву не був позбавлений можливості надати всі необхідні докази, добросовісного виконання своїх процесуальних прав, як і подати до суду відповідь на відзив з обгрунтуванням доводів та доказів на його підтвердження, чи клопотати перед судом про витребування доказів, ураховуючи принципи змагальності в судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Суд звертає увагу, що виникненню у позичальника обов`язку повернути позику має передувати виконання позикодавцем своїх зобов`язань щодо надання такої позики, а за відсутності доказів належного виконання своїх зобов`язань позикодавцем суд не може стверджувати про виникнення у позичальника зобов`язання щодо повернення позики. Ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. V. Судові витрати. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Ураховуючи відмову у задоволенні вимог, судові витрати покладаються на позивача. Представник відповідача 26.09.2025 у відзиві на позовну заяву зазначала орієнтовний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн., а також, 13.10.2025 представник відповідача сформувала в системі «Електронний суд» клопотання про долучення електронних копій письмових доказів судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано: ордер, копію договору про надання правничої допомого № б/н від 10.09.2025, додаток №1 до договору від 10.09.2025, копію акту про надання правничої допомоги.\~ Сторона позивача ні в який спосіб не заперечила ні позиції відповідача в даній справі, ні заяву про стягнення на користь відповідача витрат на правничу допомогу. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи надані представником відповідача\~ докази в підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання\~ правничої допомоги та враховуючи представництво інтересів сторони відповідача в судовому засіданні, відмову в позові, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсутність заперечень позивача щодо розміру судових витрат,\~ суд дійшов висновку про задоволення заяви про відшкодування [PERSON] \~ витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а тому підлягає стягненню з позивача\~ на користь відповідача\~ вартість послуг адвоката 7 000 грн.

Outcome: approved