Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

25\~квітня\~2025\~року\~до\~Приморського\~районного\~суду\~м.\~Одеси\~надійшла\~позовна\~заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він є власником об`єкту нерухомості. У березні 2021 року винесено судовий наказ про стягнення заборгованості на користь відповідача. 24.02.2021 року між мною та ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» було підписано договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з центрального водопостачання та централізованого водовідведення. В подальшому, укладений договір зупинено через наявність заборгованості. Крім того, його лічильник був неопломбований близько 4 років. В ході звернень до різних інстанцій, з відповідачем почались судові тяганини щодо наявності за позивачем заборгованості, в тому числі. Посилаючись на вказані обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача 150000 грн., зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» зробити перерахунок з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , а саме з 05.02.2018 року, а також стягнути судовий збір. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Шенцевій О.П. Ухвалою суду від 29\~квітня 2025\~року прийнято до розгляду та відкрито провадження\~ у справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про зобов`язання вчинити дії. Цивільну справу\~призначено до\~розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 16 липня 2025 року до суду надійшла заява (відзив) Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ», в якому просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з викладених у відзиві підстав. Ухвалою Приморського районного\~суду\~м.\~Одеси від 01 вересня 2025 року після відкриття проводження, відповідно до вимог ч. 11 ст. 187 ЦПК України, залишено без руху позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про зобов`язання вчинити дії. Надано позивачеві строк на усунення недоліків в позовній заяві, який не перевищує п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 08 вересня 2025 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та надано квитанцію про сплату судового збору. 10 вересня 2025 року ухвалою Приморського районного\~суду\~м.\~Одеси позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про зобов`язання вчинити дії залишено без руху повторно. 13 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла заява про виправлення недоліків відповідно до Ухвали Приморського районного суду від 10.09.2025 р. 10 листопада 2025 року до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» надійшли додаткові пояснення по справі № 522/8999/25, в яких просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник позивача в судових засіданнях позов підтримував, наполягаючи на його задоволенні. Відповідач в судових засіданнях заперечувала проти задоволення позовної заяви, посилаючись на відсутність підстав для цього. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що дана заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає в належному йому на праві власності домоволодінню за адресою: [ADDRESS] яке складається з одного житлового черепашникового будинку під літ. «А», загальною площею 32,4 кв.м. житловою площею 15,1 кв.м, а також №1\~огорожі, І\~мостіння, розташованих на приватній земельній ділянці, площею 0,0617 га, за кадастровим номером 5110137600:29:007:0006, належній [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №043417, виданого Одеською міською радою 30 жовтня 2012 року, чим підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим 05.02.2018 року приватним нотаріусом Фуфаєвою О.О. Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі №62.(а.с.10). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2018 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] загальною площею 32,4 кв.м. належить на праві власності [PERSON] (а.с.11). З позову вбачається, що позивач в 2018 р. встановив лічильник на воду, для встановлення водомірного вузла для індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та звернувся до відповідача з заявою про даний лічильник та його опломбування., який в вересні 2021 р. опломбували. Крім позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] відсутні інші зареєстровані особи, про що свідчать виписка із домової книги про склад родини та прописки, відомості Департаменту надання адміністративних послуг ОМР №Б3-41821-ф/л від 27.02.2021 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку [PERSON] (а.с.66-70). Між [PERSON] та ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНФОКС" ФІЛІЯ «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» було укладено договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення №33795/20210224/Ч6 від 24.02.2021 року, згідно якого позивач є споживачем послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого п.4 вузлів розподільного обліку води не встановлено (а.с.40-43). Заявами від 11.05.2017 року та від 06.05.2021 року [PERSON] звертався до ТОВ "ІНФОКС" якими останній просить не нараховувати заборгованість на витрату води на полив огороду, яка не існує, через відсутність огороду на території ділянки за адресою: [ADDRESS] , оскільки вся територія забудована господарськими будівлями (а.с.12-13). Судом також встановлено, що Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2022 року, заява [PERSON] про скасування судового наказу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.03.2021 р. виданого по справі №496/1099/21 за заявою ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» про стягнення заборгованості із [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 18987,92 грн. та судового збору у розмірі 227,00 грн. задоволено. Судовий наказ №496/1099/21 Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.03.2021 року про стягнення із\~\~ [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 18987,92 грн. скасовано (а.с.14). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 24 квітня 2022 року позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» задоволено частково та зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» (код ЄДРПОУ 26472133, м.Одеса, вул.Басейна, 5) відновити водопостачання шляхом розблокування водопостачання до будинку [ADDRESS] . Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року\~\~апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» залишено без задоволення. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеса від 29 квітня 2022 року залишено без змін. Проте, як на момент подачі позов, так і на момент розгляду справи позивач зазначає про порушення його прав відповідачем шляхом нарахування заборгованості за водопостачання щодо його домоволодіння, яке не відповідає дійсності. Крім того, позивачем наголошувалось на тому, що через дії відповідача, а саме через припинення надання послуги з водопостачання через несплату за спожиті житлово-комунальні послуги, позивачеві були причинені матеріальні збитки та моральні страждання. Матеріальні збитки [PERSON] визначає необхідністю купувати питну воду, проводити медичні обстеження через погіршення стану здоров`я в зв`язку з необхідністю носити воду. Моральні страждання [PERSON] полягають в необхідності просити воду у сусідів, відключення води погано позначилося на репутації. Згідно з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Закон України «Про житлово-комунальні послуги»\~визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно з ч.1\~ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання»\~послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору. Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» є виконавцем послуг водопостачання та водовідведення. Згідно з п.3 Договору передбачено, що послуги надаються споживачеві\~безперервно,\~крім часу перерв, визначених частиною першою\~статті 16 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із частиною першою\~статті 509ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч.2\~ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачає, що у разі застосування планової перерви в наданні комунальних послуг виконавець зобов`язаний повідомити споживача через засоби масової інформації або в інший спосіб, що гарантує доведення такої інформації до кожного споживача, про таку планову перерву не пізніш як за 10 робочих днів (крім перерви на ліквідацію наслідків аварії). У повідомленні необхідно зазначити причину та строк перерви в наданні відповідних послуг. Відповідно до ч.3 ст.16 Закону якість комунальної послуги повинна відповідати вимогам, встановленим цим Законом, іншими актами законодавства та договором. Обов`язок забезпечення відповідності якості комунальної послуги встановленим вимогам покладається на виконавця такої послуги. Відповідно до ч.2\~ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~Виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску. Відповідно до\~статті 16 Закону України № 1875-IV, пункту 3 Постанови № 630, комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених частиною третьою\~статті 16 зазначеного Закону. Як слідує з матеріалів справи, послуги з водопостачання та водовідведення [PERSON] за адресою [ADDRESS] надаються на підставі Договорів №33795/20210224/46 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця від 24.02.2021 р. та Договору № 33795/20210511/Ч7 про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів від 11.05.2021 р., що підтверджується оформленим особовим рахунком № [NUMBER] . Водночас, відповідач, заперечуючи в свою чергу проти позову, наполягає на тому, що нарахування відповідачу за надані послуги здійснювалися відповідно до тарифів, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 16.12.2020 р. № 2499, від 22.12.2021р. № 2841, а відповідач в свою чергу користувався такими послугами. Нарахування за послуги водопостачання та водовідведення проводилося за відсутності приладу обліку із врахуванням 10 осіб відповідно до складеного наряду-замовлення. Відповідно до Акту №1581 від 25.07.2023 р. за адресою [ADDRESS] прийнято вузол комерційного обліку на абонентський облік. З зазначеного періоду нарахування за послуги водопостачанні відбувається на підставі показань приладу обліку. Відповідач зазначає, що станом на липень місяць 2025 р. по особовому рахунку [PERSON] наявна заборгованість в розмірі 25674,53, які позивач відповідно до вимог законодавства та укладених Договорів повинен сплачувати вчасно. З приводу стягнення заборгованості за оплату за житлово-комунальні послуги в Суворовському районному суді перебуває справа № 523/13621/22. Відповідно до умов Договору №33795/20210224/46 з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконавця від 24.02.2021 р. виконавець послуги має право обмежити (припинити) надання послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку та строки, встановлені законом та договором, крім випадків коди якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору. ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги має право припинити\\призупинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і строки, встановлені законом та договором. Проте, підстав для нарахування за послуги водопостачання та водовідведення, яке проводилося за відсутності приладу обліку із врахуванням 10 осіб, відповідачем не доведено, а позивачем спростовано наданими доказами, які містяться в матеріалах справи. Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача зробити перерахунок з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , а саме з 05.02.2018 року. Разом з тим, щодо компенсації матеріальної та моральної шкоди позивача, суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Згідно із п.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~ Ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтями 76-80 ЦПК України визначають вимоги до доказів: докази мають бути належні, допустимі, достовірні, достатні. На обґрунтування\~ матеріальних вимог позивач як доказ надає чеки на купівлю води, в той самий час в чеках присутні також інші товари такі як шоколад, сигарети та інше. Відтак, з наданих чеків не можливо встановити фактичні витрати позивача на воду. Також, відсутні будь-які інші документи, що підтверджують матеріальні збитки позивача. Щодо погіршення стану здоров`я в зв`язку з необхідністю носити воду, то вказане також не находить підтверджень в матеріалах справи. Відсутні будь-які документи, експертизи, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між необхідністю носіння води та погіршенням стану здоров`я. З викладеного вбачається, що матеріалами справи не доведено наявність матеріальної шкоди, також не визначено її розмір, документально не обґрунтовано. Водночас, щодо компенсації моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Як випливає із положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема,: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями) встановлено, що під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У відповідності до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також - інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95 р., заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства (Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року). Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Проте, суд критично оцінює посилання позивача на обґрунтування моральної шкоди. На думку суду, позивач не довів факт спричинення їй моральної шкоди, так як доказів фізичного болю чи страждань, як фізичних так і душевних, нанесення непрямих збитків, які зазнав позивач, до суду не представлено та судом не встановлено. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх обґрунтованими і доведеними в частині, а також такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, а саме стягнути з відповідача пропорційно задоволеним вимогам на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial