Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 12.02.1999 Харківська міська рада Виконавчий комітет Головне управління економіки та комунального майна Управління комунального майна та приватизації Центр (відділ) приватизації державного житлового фонду засвідчив, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв.м. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідач з 2012 року не проживає у належній їй квартирі, не сплачує комунальні послуги, при цьому вона жодних перешкод у користуванні вказаною квартирою не чинить. Згідно з повідомленням ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області, [PERSON] не мешкає за адресою [ADDRESS] близько 30 років, опитані мешканці будинку [ADDRESS] повідомили, що [PERSON] переїхала з даної квартири у 1996 році та має постійне місце мекання в РФ. У зв`язку з тим, що відповідач без поважних причин не проживає в належній їй квартирі, просить суд визнати її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що мешкає за адресою [ADDRESS] . Позивач є її сусідкою. Доньку позивача бачила останній раз приблизно у 2008-2009 році. Разом з цим, свідок зазначила, що у квартирі позивача відсутні речі її доньки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 1976 року проживає за адресою [ADDRESS] . Позивач є її сусідкою, яку вона знає давно. Свідок зазначила, що у позивача є син та донька, однак вона проживає одна. Донька з кінця 1999 року не проживає з нею, а син зараз перебуває на війні. Крім того, свідок зазначила, що кожного дня заходить до неї додому, однак речей доньки у квартирі немає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою [ADDRESS] . Позивач є її сусідкою, яка мешкає сама. Речей доньки у квартирі немає. Свідок зазначила, що позивач має двох дітей: доньку та сина. Донька вийшла заміж та поїхала за місцем проживання свого чоловіка. Останній раз доньку позивача бачила в 2008 році. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ст. 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). За змістом ч. 1, 2 ст. 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав людини і\~основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав людини і\~основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Судом встановлено, що спірна квартира належить власникам на праві спільної сумісної власності, в тому числі і відповідачу [PERSON] , а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом відповідно до положень статей 319, 321 ЦК України. Оскільки відповідач є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , то позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником, суперечить нормам чинного законодавства. Аналогічна правова позиція про те, що власника частки житлового приміщення не можливо визнати таким, що втратив право користування цим приміщенням, викладена у постанові Верховного Суду від 17.10.2017 у справі № 622/460/14-ц. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed