Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до Українського державного університету імені М. Драгоманова про визнання трудових відносин такими, що тривають, скасування наказу №2416-П від 07.12.2023 р., стягнення заробітної плати, компенсації за затримку зарплати та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 23.03.2001 року і до теперішнього часу працює у відповідача обіймаючи посаду завідувача лабораторії кафедри загальної фізики на умовах безстрокового трудового договору. Позивач зазначає, що вона під тиском була змушена написати заяву про переведення на другу посаду, однак в заяві вона не вказувала згоду на зміну умов праці. Оскільки законодавством не передбачено можливості зміни безстрокового трудового договору на строковий, а відтак позивачка вважає наказ №2416-П від 07.12.2023, яким вона переведена з посади на якій працювала за безстроковим договором на другу посаду на умовах строкового договору є неправильним, а відтак, враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду з вказаною позовною заявою в якій просить суд визнати наказ №2416-П від 07.12.2023 р. про переведення незаконним і таким, що не породжує правових наслідків, а трудові відносини такими, що тривають, зобов`язати роботодавця поновити її на попередній посаді та стягнути на її користь заборгованість із заробітної плати за період фактичної роботи в розмірі 199 676,28 грн., компенсацію за затримку виплати зарплати в розмірі 51 772,70 грн.., компенсацію за інфляцію в розмірі 9 983,81 грн. та стягнути моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.. Ухвалою судді від 20.06.2025було залишено позовну заяву без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків поданого нею позову. 24.06.2025 на адресу суду надійшло клопотання в порядку усунення недоліків, визначених згідно ухвали від 20.06.2025. Ухвалою судді від 25.06.2025 було відкрито провадження у вказаній справі. 30.07.2025 на адресу суду уповноваженою особою Українського державного університету імені М. Драгоманова надіслано відзив на позов, згідно з яким категорично заперечували проти заявлених позовних вимог, посилаючись на той факт, що позивачкою оскаржується наказ №2416-П від 07.12.2023 про її переведення на вакантну посаду завідувача навчально-наукової лабораторії «спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів» на 1,0 ставку до 30.06.2024 року за строком трудовим договором. З вказаним наказом позивачка була ознайомлена 11.12.2023, про що власноруч засвідчила: «з наказом ознайомлена, не заперечую підпис, [PERSON] 11.12.2023», а відтак відповідно до вимог ст..233 КЗпП України, строк, встановлений законодавством для звернення [PERSON] до суду сплинув 12.03.2024. З урахуванням викладеного уповноважена особа відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 30.07.2025 на адресу суду позивачкою подано відповідь на відзив відповідача. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 28.08.2025 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до судового розгляду. Представником Українського державного університету імені М. Драгоманова - Г.Рашковським подано суду додаткові пояснення на відповідь. 22.10.2025 представником Українського державного університету імені М. Драгоманова - Г.Рашковським подано суду для долучення до матеріалів справи, витребувані ухвалою суду, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 24.09.2025 належним чином посвідчені копії журналу обліку виходу на роботу працівників університету за 2024-2025 р.р., інформацію щодо уповноваженої особи на ведення журналу реєстрації з питань охорони праці за 2024-2025 р.р. та виписки щодо перерахування коштів на підтвердження повного розрахунку при звільненні. В судовому засіданні від 23.10.2025 позивачкою в порядку доповнень було надано для долучення до матеріалів справи копію наказу №84 від 16.03.2021, копію Інструкції з охорони праці, копію посадової інструкції. В судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала, просила суд про її задоволення, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Представник відповідача - Рашковський Г.С. щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях на відповідь. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частини 1-4 ст. 12 ЦПК України). Як встановлено судом, з 23.03.2001 року позивачка була зарахована на посаду завідуючої лабораторією кафедри загальної фізики з матеріальною відповідальністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до вимог ст. 5-1 КЗпП України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. При цьому закон не обмежує права сторін трудового договору на визначення строку його дії. Наказом відповідача № 2416-П від 07.12.2023 у зв`язку з приєднанням та переміщенням працівників навчально-наукової лабораторії методики і техніки шкільного фізичного експерименту до навчально-наукової лабораторії «спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів» кафедри загальної фізики та методики навчання фізики факультету математики, інформатики та фізики, переведено [PERSON] на 1,0 ставки з 12.12.2023 р. до 30.06.2024 року за строковим трудовим договором. Підстава: заява [PERSON] .. Таким чином, суд вважає, що між сторонами у справі було укладено строковий трудовий договір, а позивачку віднесено до категорії працівників, які на підставі закону можуть працювати за договором, у якому строк його дії може встановлюватись угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. При зверненні до суду з позовом позивачка посилається на те, що власного волевиявлення на переведення її завідувачкою лабораторії за строковим трудовим договором у позивачки не було, а заяву про переведення вона написала під тиском. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Строковий договір може бути укладено між сторонами як при прийнятті на роботу працівника, так і в процесі виконання трудових обов`язків, якщо є підстави для його укладення (переукладення). Застережень або обмежень з цього питання КЗпП України або інші нормативні акти, які регулюють правовідносини у сфері праці, не мають. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою 04.12.2023 особисто було написано заяву про призначення її на посаду завідуючого об`єднаної лабораторії, яка створена внаслідок об`єднання навчально-наукової лабораторії методики і техніки шкільного фізичного експерименту та навчально-наукової лабораторії, спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів цієї ж кафедри і цього ж факультету у зв`язку з виникненням вакансії на дану посаду. Наказом відповідача № 552-П від 17.05.2024 року звільнено позивачку з посади 30.06.2024 р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору п.2 ст.36 КЗпП України. Підстава: наказ на переведення [PERSON] від 07.12.2023 № 2416-П Одночасно при винесені вказаного наказу було зобов`язано бухгалтерію нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2021/2022 рік за 18 календарних днів. Згідно п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачає звільнення за закінченням строку трудового договору (п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. При цьому припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладання строкового трудового договору позивачка виявила, коли писала заяву на переведення її завідувачкою лабораторії за строковим трудовим договором. Таким чином вона виразила і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на якій він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в іншій спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ст.36 КЗпП. Таким чином, звільнення працівника у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору є наслідком спливу строку дії строкового трудового договору та не є ініціативою роботодавця. Факт обізнаності позивачки про строковість даних трудових відносин та погодження саме на такі умови праці, власне бажання позивачки на укладення саме строкових трудових відносин підтверджується особисто поданою нею заявою на переведення її завідувачкою лабораторії за строковим трудовим договором. Посилання позивачки на те, що вона написала вищевказану заяву під тиском і продовжувала виходити на роботу, а тому просить суд вважати строковий трудовий договір укладеним на невизначений строк суд оцінює критично, бо про дату закінчення строку дії договору їй було відомо під час подання заяви про переведення. Таким чином, суд дійшов висновку, що призначення позивачки на вакантну посаду завідувача навчально-наукової лабораторії, спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів згідно з наказом №2416-П від 07.12.2023 було добровільним і виражало волевиявлення щодо призначення на вакантну посаду та на підставі відповідної заяви позивачки про таке призначення, а анулювання такої домовленості не мало місця. Жодних належних та допустимих доказів щодо нібито здійснення тиску на позивачку, щодо подання нею заяви про призначення на вакантну посаду завідувача навчально-наукової лабораторії, спеціальний фізичний практикум для магістрів та аспірантів суду не надано. Враховуючи, що строковий трудовий договір було укладено за власним бажанням позивачки, відтак судом не встановлено порушення трудового законодавства відповідачем та суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання наказу №2416-П від 07.12.2023 про переведення незаконним та таким, що не породжує правових наслідків, визнанні трудових відносин завідуючої лабораторії [PERSON] такими, що не припинялись, та поновленні на попередній посаді. Посилання позивачки на те, що вона виконувала обов`язки завідуючої лабораторії після винесення наказу про її звільнення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В якості доказів позивачкою надано для огляду журнал реєстрації інструктажів з питань охорони праці та фотографії з фіксуванням опечатування кабінету в якому вона працювала, але суд не може прийняти вказані докази, оскільки є незрозумілим де саме позивачкою опечатувались двері та чи були це двері приміщення університету, а також спростовуються наданими представником відповідача доказами щодо покладення обов`язків проведення інструктажів з питань охорони праці на іншого працівника. Інших доказів безпосереднього виконання позивачкою своїх посадових обов`язків суду надано не було. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу . Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що остаточний розрахунок із позивачкою при її звільненні був проведений своєчасно та в повному обсязі, про що було надано відповідні роздруківки про виплату коштів. Надходження відповідних сум в судовому засіданні позивачкою не спростовано. Щодо відшкодування завданої моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із вимогами ст. ст. 22, 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. П. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачкою не було надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння їй моральних страждань в результаті дій відповідача, бо вини останнього в судовому засіданні встановлено не було. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] .. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed