Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позиції учасників справи. Позивач ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 20.02.2021 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № 10003203895 шляхом обміну електронними повідомленнями згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами вказаного договору відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 7 300,00 грн., строком на 30 днів, які відповідач зобов`язалась повернути та сплатити відсотки за їх користування. Також, 05.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, згідно з яким первісний кредитор передає новому кредитору права вимоги за кредитними договорами, зокрема і за договором, укладеним із відповідачем, в обмін на оплату. Відповідач свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість, загальний розмір якої становить 25 031,86 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 7 300,00 грн., заборгованість за відсотками - 17 731, 86 грн. У зв`язку з вищевказаним позивач вимушений звернутися до суду з цим позовом. 11.02.2025 до суду від [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року. Відповідачем 19.03.2025 подано до суду відзив на позовну заяву, у відповідності з яким [PERSON] заперечує щодо викладеного у позовній заяві та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що матеріали позовної заяви не містять належних доказів зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника, зокрема відповідач критично ставиться до наданої позивачем копію відповіді ТОВ «Платежі Онлайн» та платіжної інструкції ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС», які містить зазначення номеру картки частково без зазначення банківської установи. При цьому платіжне доручення, за яким здійснено переказ для зарахування на платіжну картку, само по собі без інформації від банківської установи про рух коштів по картці відповідача, не свідчить про отримання відповідачем кредиту в сумі 7300 грн. Матеріали справи не містять доказів від банківської установи про рух коштів (отримання коштів) по картках, які зазначені в платіжних документах, у такому разі копія платіжного доручення та Довідка ТОВ «Платежі Онлайн» не є достатнім доказом отримання відповідачем кредитних коштів. позивач не надав суду докази про отримання [PERSON] листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, про здійснення входу останньою на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, а тому в матеріалах справи відсутні докази укладання кредитного договору в електронному вигляді, що відповідає вищевказаним висновкам Верховного Суду. позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору. Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено позовні вимоги, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає нормам закону та умовах договору позики. 24.03.2025 позивачем подано відповідь на відзив, у відповідності до якого заперечує щодо позиції відповідача, висловленої у поданому відзиві, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представником зазначено, що всупереч твердженням відповідача щодо непогодження останньої з фактом укладення кредитного договору, відповідачем не надала належних доказів на підтвердження зазначеного. Також позивач вказує, що відповідачем не надано доказів, які би підтвердили чи спростували, що картковий рахунок, на який було надіслано кредитні кошти, не належить відповідачу, що є його процесуальним обов`язком. Також позивач стверджує, що відповідачем було здійснено часткове погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 10003203895 від 20.02.2021, що свідчить про існування між сторонами кредитних зобов`язань. Позивач з поміж-іншого також зауважує, що з моменту укладення Договору факторингу №556/ФК-22, жодних нарахувань щодо кредитної заборгованості не здійснювалось. 24.03.2025 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» подано до суду клопотання про витребування доказів, а саме інформацію щодо наявності у відповідача та карткового рахунку відкритого у банку станом на 20.02.2021 року, інформації щодо належності [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] , виписку по рахунку за номером картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] в період з 20.02.2021 по 28.02.2021. Відповідачем [PERSON] 31.03.2025 подано до суду заперечення на клопотання позивача про витребування доказів, відповідно до якої зазначає, що позивачем при зверненні до суду не було повідомлено про неможливість подання будь-яких доказів, а відтак клопотання не підлягає задоволенню. 03.06.2025 Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» на виконання ухвали суду від 08.04.2025 надано суду інформацію щодо руху грошових коштів по банківському рахунку, що належить [PERSON] . Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 14 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року ухвалено задовольнити позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс», стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 25 031, 86 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року заочне рішення від 14 жовтня 2024 року по справі №754/14467/24 скасовано, призначено справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. 08 квітня 2025 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва постановлено витребувати від АТ «Державний ощадний банк України» інформацію щодо наявності у [PERSON] карткового рахунку відкритого у банку станом на 20.02.2021 року, інформацію щодо належності [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] , та виписку по рахунку за номером картки № [NUMBER] що належить [PERSON] в період з 20.02.2021 по 28.02.2021 рік. Представник позивача ТОВ «Діджи Фінанс» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, до суду подано клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 20.02.2021 року відповідачем з використанням сервісу online-кредитування була подана заявка №10003203895 на отримання кредиту, яка знаходиться у власному кабінеті Відповідача на сайті https://cashberry.com.ua/. 20.02.2021 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та відповідачем укладено договір споживчого кредиту №10003203895, за яким відповідачу були перераховані кошти на власну банківську картку у розмірі 7 300,00 грн. з процентною ставкою 1.14 % від суми кредиту за кожен день, строком на 30 днів. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших витрат. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 10003203895 від 20.02.2021 року порушила внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно наданого суду розрахунку, складає 25031,86 грн., з яких: 7 300 грн. заборгованість за кредитом; 17 731,86 гривень заборгованість за відсотками. 05.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу № 556/ФК-22, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», в тому числі і до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 10003203895 від 20.02.2021 року. Згідно з Реєстром боржників №1 від 05.09.2022 до Договору факторингу № 556/ФК-22 ТОВ «Діджи фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 25 031,86 грн., що складається із заборгованості: по тілу кредиту 7 300,00 грн., за відсотками 17 731,86 грн. Також суду надані копії платіжних інструкцій на підтвердження сплати коштів за відступлення права вимоги. Слід зауважити, що стороною відповідача факт укладення вказаного кредитного договору та отримання кредитних коштів не визнавався. Відповідач у поданому до суду відзиві заперечувала факт існування між сторонами кредитних відносин зобов`язального характеру, проте не надала суду належних доказів на противагу поданих позивачем. У відповідності до наданої Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» інформації по банківському рахунку № [NUMBER] , до якого емітовано банківську платіжну картку № [NUMBER] , відкриту на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в установі АТ «Ощадбанк» вбачається, що 20.02.2021 на рахунок відповідачки [PERSON] було перераховано грошові кошти у розмірі 7 300 грн. Судом встановлено, що первісний кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст. 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 7,12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначається, що: - проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); - припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91); - на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); - при цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128). При цьому, умовами кредитного договору № 10003203895 від 20.02.2021 визначено що кредитні кошти у розмірі 7 300 грн. надають позичальнику строком на 30 днів зі сплатою процентної ставки у розмірі 1,14 % в день. Відповідно до прохальної частини позову вбачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі в розмірі 25 031,86 грн., з яких: 7 300 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17 731,86 грн. - сума заборгованості за відсотками. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 10003203895 від 20.02.2021, нарахування процентів за користування кредитними коштами було здійснено за період з 20.02.2021 по 27.11.2021, всупереч умовам кредитного договору щодо строку дії кредитування терміном 30 днів. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позикодавцем ТОВ «Діджи Фінанс» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитними коштами в розмірі 17 731,86 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає. З відповідача підлягає до стягнення заборгованість за процентами в межах дії кредитного договору, а саме з 20.02.2021 по 22.03.2021 у розмірі 2 496,60 грн. Враховуючи норми закону та те, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконував, з відповідача підлягає до стягнення заборгованість за кредитним договором № 10003203895 від 20.02.2021у загальному розмірі 9 796,60 грн., з яких: 7 300 грн. - тіло кредиту, 2 496,60 грн. - проценти за користування кредитними коштами. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи убачається, що 01.04.2024 між позивачем та адвокатом Білецьким Б.М. було укладено договір № 42649746 про надання правової допомоги. Відповідно до вказаного договору, адвокат зобов`язується здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] . У відповідності до детального опису робіт, адвокатським бюро позивачу було надано наступні послуги всього на 6 000 грн. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 6 000 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а отже не відноситься до складних справ. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, суд вважає можливим зменшити розмір судових витрат та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 3 000 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 948,04 грн. судових витрат (9 796,60 грн. х 2 422,40 грн. : 25 031,86 грн.).

Outcome: partial