Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно,\~але не\~менше 50%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку,починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи тим, що відповідач є його рідним батьком, який не приймає участі в матеріальному утриманні сина. \~ \~ \~ \~Вказує, що 21.10.2006 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований у виконавчому комітеті Білашівської сільської ради Острозького району Рівненської області, актовий запис № 6, який згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 23.01.2025 року було розірвано. \~ \~ \~ \~Під час спільного подружнього життя у них народилися діти : донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час досягла повноліття, та син [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження яких вона записана матір`ю, а відповідач - батьком. \~ \~ \~ \~Зазначає, що вони після розірвання шлюбу проживають з відповідачем в одному будинку, однак мають різні бюджети та не ведуть спільного господарства, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивачка вказує,\~що син\~ [PERSON] \~перебуває на\~її утриманні\~та вона\~самостійно не\~має можливості\~його утримувати.Зазначає, що останній потребує матеріальної допомоги, зокрема, для придбання продуктів харчування, одягу, взуття, навчальних книг та канцелярського приладдя. Зазначає,\~що відповідач\~ [PERSON] офіційно працює в КЗ "Острозька ОПЛ", де отримує регулярний дохід та додатково займається виготовленням меблевої продукції та надає послуги по встановленню натяжних стель, від чого також отримує дохід, а відтак вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини. Вказує,\~що відповідач\~участі в\~утриманні сина\~не приймає,\~хоча має\~можливість брати\~достатню,\~належну та\~регулярну участь\~в його\~матеріальному утриманні\~та надавати\~матеріальну допомогу,\~оскільки отримує\~стабільний дохід. В добровільному порядку матеріальної допомоги відповідач не надає, між ними\~домовленості щодо\~утримання сина\~не досягнуто, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 01.07.2025р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач в поданому до суду відзиві заперечив проти позову та вказав, що твердження позивачки про те, що він свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків не відповідає дійсності та є неправдивим. Зазначає, що він повністю забезпечує необхідні умови для проживання, навчання та розвитку сина, який знаходиться на його утриманні. Також вказує, що після розірвання шлюбу вони з позивачкою та сином проживають в одному будинку та він самостійно сплачує всі комунальні послуги, тому посилання позивачки про те, що син проживає лише з нею не відповідають дійсності. Посилається на те, що за період з січня по жовтень 2025 року він здійснив переказ коштів на картку сина для його особистих потреб в сумі 2 720 грн. Також він здійснював оплату мобільного зв`язку сина та за його навчання в музичній школі в сумі 2 550 грн. Окрім того, він купував сину одяг, взуття та канцелярське приладдя, про що також надав підтверджуючі документи. Також він оплачував поїздку сина в Карпати. Всього за перше півріччя 2025 року він поніс витрати на утримання сина в розмірі 46 294 грн., що в середньому становить 7 715 грн. в місяць. Вважає, що позивачка приймає участь в утриманні сина в меншому розмірі та нею не доведено, що він ухиляється від утримання сина, що свідчило б про порушення її прав. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. В наданих суду поясненнях позивачка зазначила, що вона пропонувала відповідачу узгодити витрати на утримання сина, однак згоди щодо спільного утримання сина між нею та відповідачем не досягнуто, а самотужки утримувати сина вона не має змоги, оскільки отримує мінімальну заробітну плату та працює в КЗ "Острозька ОПЛ". Вказала, що з 01.09.2025 неповнолітній [PERSON] навчається у "Волинському військовому ліцеї", де він буде проходити навчання до 11 класу. Зазначила, що син постійно проживає в ліцеї, де його забезпечено безкоштовним харчуванням і житлом, та на вихідні дні син приїздить додому в м.Острог. Їй відомо, що відповідач відкрив банківську картку на ім`я сина, однак вона будь-якого доступу до вказаних коштів не має. Зазначила, що готівкових коштів на утримання сина для неї особисто відповідач жодного разу не надавав. Вказала, що відповідач участі в утриманні сина не приймає, хоча має можливість брати достатню, належну та регулярну участь в його матеріальному утриманні та надавати матеріальну допомогу, оскільки працевлаштований та отримує регулярний дохід. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні відзиву на позовну заяву та просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні вважає, що позов не обґрунтований, доводи позивачки про те, що спільний син сторін перебуває на її одноосібному утриманні не відповідають дійсності, оскільки відповідач повністю забезпечує сина всім необхідним та просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 23.12.2024 року у справі № 567/1408/24 (а.с.15-16). Під \~час \~спільного \~подружнього \~життя \~у \~сторін \~ [INFO] \~ народився\~ син\~ [PERSON] ,\~що підтверджується\~свідоцтвомпро народження серії [NUMBER] від 27.08.2010, відповідно до якого його батьком вказано [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (а.с.10). Згідно досліджених судом доказів зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] за адресою : [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 14.01.2020 року неповнолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно адресної довідки Острозької міської ради Рівненської області від 27.06.2025 р. відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.32). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.05.2025 встановлено, що [PERSON] зареєстрований титульним власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19). Відповідно до повідомлення Територіального сервісного центру МВС №5641 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях №31/35/5641-8793-2025 від 16.07.2025 встановлено, що за [PERSON] зареєстровані транспортні засоби : "Renault Trafic", реєстраційний номер [NUMBER] , "Ford Transit", реєстраційний номер [NUMBER] , "Grand Prix 50 CC", реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.41). Згідно наданих\~відповідачем квитанцій\~встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] за перше\~півріччя 2025\~року здійснював\~переказ коштів\~на картку\~ [PERSON] \~для його\~особистих потреб,\~здійснював оплату\~мобільного зв`язку\~сина та\~за його\~навчання в\~музичній школі.\~Окрім того,\~він купував\~сину одяг,\~взуття та\~канцелярське приладдя.\~Загальний розмір\~витрат складає\~46294\~грн.(а.с.49-57). Згідно довідки КП "Острозька ОПЛ" №1180 від 21.07.2025 р. встановлено, що [PERSON] працює в КП "Острозька ОПЛ" на посаді молодшого медичного брата з догляду за хворими та отримує дохід розмір якого за період з 01.01.2025 по 30.06.2025 становить 51 397,47 грн. (а.с.66-67). Згідно наданих квитанцій позивачка [PERSON] також понесла витрати на придбання продуктів харчування, одягу, взуття, ліків та форменого одягу для неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.88-139). Згідно квитанцій за серпень 2025 року відповідач [PERSON] поніс витрати на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі 15 194 грн. на придбання форменого одягу та його поточних потреб (а.с.142-150). З доводів позивачки [PERSON] встановлено, що їх спільний з відповідачем неповнолітній син потребує матеріальної допомоги, зокрема, для придбання продуктів харчування, одягу, взуття, канцелярського приладдя, навчального матеріалу, мобільного інтернету, лікування та для інших щоденних побутових витрат. При цьому вказує, що усі витрати на його утримання, здійснює вона самостійно, так як відповідач участі в утриманні сина не бере. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (стягнення аліментів), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом. Частиною 1 статті 182\~СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 182\~СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18. За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18). Обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої і стягуються аліменти (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2022 року у справі №188/1029/19). Отже, в сімейному законодавстві першочерговим критерієм врегулювання порядку виконання обов`язку щодо утримання дитини одним із батьків є домовленість між батьками дитини, і лише в разі її відсутності відповідний спір щодо наявності та обсягу такого обов`язку може вирішуватися в судовому порядку. При цьому, правом на подання відповідного позову про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частиною 1 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцять років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В матеріалах справи відсутні докази вирішення сторонами питання щодо місця проживання їх неповнолітньої дитини в порядку статті 160 чи 161 СК України. У даних спірних правовідносинах відсутні належні докази, які б підтверджували ту обставину, що батьки неповнолітнього [PERSON] за взаємною згодою або ж в судовому порядку чи через орган опіки та піклування визначили місце проживання дитини з одним з батьків. Натомість в судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] до 01.0.2025 року проживав з обома батьками, які кожен окремо здійснювали за ним догляд та приймали участь в його утриманні, та ні неповнолітнім, ні сторонами не було визначено пріоритету проживання сина з одним з батьків. Окрім того, станом на час розгляду спору встановлено, що неповнолітній [PERSON] навчається та проживає у "Волинському військовому ліцеї". Посилання в позовній заяві на те, що дитина проживає лише з матір`ю, не підтверджено належними засобами доказування, окрім пояснень позивачки, що не є джерелом доказів у цивільній справі. Суд зауважує, що місце проживання як дитини, так і обох її батьків зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Отже, посилання позивачки на те, що дитина проживає з нею, а, відтак, вона має право на отримання аліментів від того з батьків, хто проживає окремо від дитини, не підтверджуються належними засобами доказування. Відтак, враховуючи, що правом на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів наділено тільки того із батьків, з ким проживає дитина, суд зауважує, що в даній цивільній справі відсутні належні та допустимі докази визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] як з матір`ю, так і з батьком, як і докази на підтвердження того, що хтось із них самоусунувся від утримання дитини. \~ \~ \~ \~Суд також звертає увагу сторін на те, що частиною 2 статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства (стаття 9 СК України). При здійсненні судочинства суд не може підміняти собою інші органи, зокрема, органи, які вчиняють нотаріальні дії, а судові рішення не можуть підміняти посвідчення правочинів. У межах розгляду цієї справи встановлено, що обидва батьки мають приблизно рівні можливості щодо забезпечення належного утримання та виховання дитини, у справі не встановлено обставин, які б категорично свідчили про проживання дитини лише з батьком чи з матір`ю, а також усунення когось з них від утримання дитини. Сторонам була надана можливість в позасудовому порядку узгодити порядок та розмір матеріального утримання їх неповнолітнього осина, однак з огляду на гостроту відносин між ними сторони не досягли згоди щодо самостійного вирішення спору у позасудовому порядку. При цьому, суд наголошує, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За положеннями ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивачка не спростувала доводів відповідача про те, що він приймає належну участь в утриманні їх спільного неповнолітнього сина нарівні з нею. Водночас, недосягнення спільної згоди між батьками щодо порядку форми та розміру матеріального утримання дитини зі сторони кожного з них при наявності доказів такої участі в матеріальному утриманні сина, як з боку позивачки, так і з боку відповідача не є підставою в розумінні ст.181 СК України для стягнення аліментів з відповідача в примусовому порядку. Окрім того, судом встановлено та не заперечується сторонами, що неповнолітній [PERSON] на час вирішення спору навчається у "Волинському обласному ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою", де він забезпечений проживанням та харчуванням, при цьому сторони, кожен окремо, несуть витрати для забезпечення його інших особистих потреб. Відтак позивачкою не доведено, що вона одноосібно утримує неповнолітнього сина, та в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивачки, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо матеріального утримання сина, як і не доведено, що отриманий відповідачем дохід він витрачає лише для задоволення своїх власних потреб. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Проаналізувавши матеріали справи, вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. \~ \~ \~ \~На підставі викладене та

Outcome: dismissed