Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Магдалинівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову посилається на те, що у 1961 році нею було побудоване домоволодіння житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] та з 17.08.1972 позивачка зареєстрована за даною адресою. Після закінчення будівництва будинку, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, право власності в БТІ не було зареєстроване. У травні 2025 року позивач звернулася до реєстраційної служби Магдалинівської селищної ради для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав, однак посадовою особою реєстраційної служби було надано відмову в проведенні реєстраційних дій та роз`яснено про неможливість реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на домоволодіння. Позивачка зазначає, що право власності на побудований нею будинок виникло з моменту завершення будівництва. Однак правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності органом місцевого самоврядування їй не було видано. Вказані обставини перешкоджають їй здійснити державну реєстрацію права власності на належне їй домоволодіння та отримати витяг з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності. Просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння в [ADDRESS] , яке складається із житлового будинку загальною площею 57,2 м2, житловою 37м2 (позначений в технічному паспорті літ.А1-1), прибудови (літ.А2,б2,з2), літньої кухні (літ.Б,З), сараю (літ.В,Е), погріба з шийкою (літ.Г,ПГ), гаража (літ.Д,Ж), скважини (літ.К), огорожі (№1-3). Ухвалою від 11.08.2025 відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 17.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника відповідача на підставі норм чинного законодавства та матеріалів справи. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.ст.12 13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно запису в погосподарській книзі №2 Топчинського старостинського округу №13, зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] з 17.08.1972 року, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради (Старостинський округ) №13 (а.с.11). Згідно з виписки (витягу з погосподарської книги), виданої виконавчим комітетом старостинського округу №13 Магдалинівської селищної ради 24.03.2025, в [ADDRESS] в погосподарській книзі №2 номер об`єкта ПГО 0141-1 відкритий на ім`я [PERSON] . Власник будівлі [PERSON] , житловий будинок 1961 р. забудови, саманний. Характеристика житлової площі: загальна площа- 70 кв.м., житлова площа 60 кв.м. (а.с.12). КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 12.05.2025\~на замовлення позивача [PERSON] виготовлено технічний паспорт\~на житловий будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3-7). З копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою [ADDRESS] від 12.05.2025 вбачається, що\~\~домоволодіння складається із: житлового будинку (літ А1-1) загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., який побудований у 1945 році, а також побудованих у 1990 році: прибудови (літ.а2,б2,з2), літньої кухні (літ.Б,З), сараю (літ.В,Е), погріба з шийкою (літ.Г,ПГ), гаража (літ.Д,Ж), скважини (літ.К), огорожі (№1-3). З інформаційної довідки КП «Самарівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за вих.№0/323/03-25 від 12.05.2025 вбачається, що право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] в КП «Самарівське МБТІ» ДОР» не зареєстровано (а.с. 9). Згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Горобець О.П. Магдалинівської селищної ради про відмову в проведенні реєстраційних дій № 79906078 від 15.07.2025 слідує, що державним реєстратором відмовлено в проведенні реєстраційних дій за заявою від 30.05.2025 за реєстраційним номером 67210977, оскільки після завершення строку, встановленого ч.3 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, відповідно до положення статті 392 ЦПК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною третьою статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 640/21456/18 (провадження № 61-18157св19). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення будівель та внесення записів про право власності громадян на будинки до погосподарських книг місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) з 1979 року. На виконання вказаної постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» сільські, селищні, районні Ради народних депутатів ухвалювали рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1212-VII «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено частиною третьою, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою. Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 752/14334/19 (провадження № 61-5090св21) зроблено висновок, що «право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 30 грудня 2004 року, було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 15 липня 2019 року у справі № 263/8226/16-ц і від 01 квітня 2020 року у справі № 760/1651/16-ц». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 149/2547/19-ц (провадження № 61-14132 св 21) зазначено, що «будинки, які були збудовані до 1992 року, не потребували введення до експлуатації, при набутті права власності на такі об`єкти. Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 607/16873/18, провадження № 61-12451св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17, провадження № 61-1978св20». Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради. Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). У позовній заяві позивачка зазначає, що домоволодіння - житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] нею був побудований у 1961 році, разом з тим, доказів на підтвердження даного факту позивачкою не надано. Позивачкою не доведено той факт, що спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами вона набула на законних підставах, з матеріалів справи судом з достовірністю не встановлено, коли саме був побудований будинок, оскільки різняться дані виписки (витягу з погосподарської книги), відповідно до якої житловий будинок збудований у 1961 році, з технічною документацію (технічним паспортом), в якому зазначено, що будинок побудований у 1945 році, а інші господарські споруди (прибудова, літня кухня, сарай, гараж, скважина) побудовані у 1990 році. Також в матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідною комісією будинок приймався в експлуатацію, БТІ був складений висновок про технічний стан будинку (будівлі) з господарськими будівлями та спорудами, була проведена реєстрація такого будинку в бюро технічної інвентаризації виконкому місцевої Ради депутатів трудящих саме на час його будівництва. Крім того, з виписки (витягу з погосподарської книги), виданої виконавчим комітетом старостинського округу №13 Магдалинівської селищної ради 24.03.2025 вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] 1961 року забудови, загальна площа житлового будинку - 70 кв.м., житлова площа 60 кв.м. Разом з тим, з наданої суду копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою [ADDRESS] від 12.05.2025, виготовленого на замовлення [PERSON] , вбачається, що\~\~домоволодіння складається із: житлового будинку (літ А1-1) загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., який побудований у 1945 році, а також побудованих у 1990 році: прибудови (літ.а2,б2,з2), літньої кухні (літ.Б,З), сараю (літ.В,Е), погріба з шийкою (літ.Г,ПГ), гаража (літ.Д,Ж), скважини (літ.К), огорожі (№1-3). Отже, вищезазначені докази свідчать про відмінність між житловим будинком, запис про який міститься в погосподарській книзі, та житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, на який позивачкою [PERSON] виготовлено технічний паспорт 12 травня 2025 року. Право власності на спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами за [PERSON] зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно, позивачкою також не надано. Технічний паспорт, виготовлений 12.05.2025, на замовлення [PERSON] не свідчить про доведеність заявлених позовних вимог, оскільки сам по собі не доводить факту належності спірного домоволодіння позивачу. За таких\~обставин,\~суд вважає,\~що позивач\~ [PERSON] \~не довела\~належними та\~допустимими доказами\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу для\~визнання за\~нею права\~власності на\~домоволодіння за\~адресою [ADDRESS] ,\~яке складається\~з житлового будинку (літ А1-1) загальною площею 57,2 м2, житловою площею 37,8 м2, прибудови (літ.а2,б2,з2), літньої кухні (літ.Б,З), сараю (літ.В,Е), погріба з шийкою (літ.Г,ПГ), гаража (літ.Д,Ж), скважини (літ.К), огорожі (№1-3). Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст.141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Датою ухвалення рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed