Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айконс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3064405272/528413 від 05.07.2020 у розмірі 9500,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 05.07.2020 між ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" та [PERSON] укладено кредитний договір №3064405272/528413, який підписаний електронним підписом позичальника відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до умов договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах визначених цим договором. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки вказаної клієнтом в розмірі 2500 грн. дата надання кредиту 05.07.2020, строк кредиту 12 днів, цільове призначення на споживчі потреби, стандартна процентна ставка 2,50 % в день. Невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, які розміщенні на сайті товариства https:eurogroshi.com.ua. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. 20.08.2021 між ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" укладено договір факторингу N 1-20/08/2021, відповідно до умов якого ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" відступило ТОВ "ФК Сіті Фінанс Груп" за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі, в тому числі й за договором № 3064405272/528413 від 05.07.2020, укладеним з [PERSON] 25.08.2021 ТОВ "ФК Сіті Фінанс Груп" відповідно до умов договору про відступлення права вимоги N 1-25/2021, відступило ТОВ "ФК Айконс" право вимоги за кредитним договором [PERSON] . Позивач зазначає, що з моменту отримання права вимоги до відповідача за вищевказаними договорами, позивачем не здійснювалося жодних нарахувань. При цьому, вказана сума заборгованості за цими договорами не погашена ні на рахунок попередніх кредиторів, ні на рахунок позивача. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача вказаної заборгованості за кредитним договором [PERSON] в розмірі 9500 грн. а також судових витрат по справі. Ухвалою суду від 18.08.2025 розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 03.09.2025 від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи. 04.09.2025 розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи. 15.10.2025 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення в яких остання заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що кредитний договір був наданий до позовної заяви електронним шляхом у вигляді файлу із розширенням документу «.pdf», і при поданні позовної заяви до суду, враховуючи функціонал сервісу «Електронний суд», підписувався лише КЕП представника позивача. Представник позивача не міг і не може бути автором спірного кредитного договору в розумінні норм Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та ЦПК України відповідно, адже кредитний договір, як заявляється позивачем, був укладений між ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" та Боржником за допомогою одноразового ідентифікатра, а накладення КЕП представника позивача на кредитний договір через 5 років з дати укладення цього договору не робить такий електронний документ належним, достатнім, допустимим, достовірним доказом щодо доведення обставин, викладених у позовній заяві. Також зазначає, що надані позивачем документи під назвою «виписка з особового рахунку» це просто одностороньо сформований позивачем документ, який не може відображати дійсної інформації про існування заборгованості відповідача на підставі належних доказів. Вказує, що доводи позивача про те, що він не здійснював жодних додаткових нарахувань і не застосовував жодних штрафних санкцій до відповідача, а всі відсотки, комісії і нарахування за порушення кредитних зобов`язань здійснювались виключно первісним позикодавцем, не підтверджують самого факту отримання відповідачем кредитних коштів, на які могла бути нарахована заборгованість за відсотками, комісіями і штрафними санкціями, а також розмір та порядок нарахування відсотків, комісій і штрафних санкцій відповідачу первісним кредитором. Виписка з особового рахунку третім абзацом має звичайний текстовий напис про нараховану загальну суму боргу у розмірі, а таблиця у ній просто вказує сталі числа. Однак, позивач не долучив до матеріалів позовної заяви документ, який наводив би обрахування розміру заборгованості відповідача перед позивачем, а саме розрахунок заборгованості. Позивачем не було визначено обґрунтування нарахування відсотків, комісій і штрафних санкцій за договором та яким чином утворилась спірна заборгованість відповідача. Надані позивачем документи лише констатують наявність спірної заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. Окрім цього, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить лише «кінцеву» заявлену позивачем спірну суму заборгованості відповідача, але не містить жодного припису стосовно наступних суттєвих обставин, а саме коли, як та у який порядок (якими платежами) була нарахована відповідачу кінцева «загальна сума боргу по тілу 2500,00 грн»; коли, як та у який порядок (якими платежами) була нарахована кінцева «загальна сума боргу по відсотках 7000,00 грн» з посиланнями на умови кредитного договору щодо нарахувань відсотків. Відсутня будь-яка інформація стосовно історії накопичення спірного розміру заборгованості, внесення та/або невнесення коштів відповідачем на погашення спірної заборгованості. Звертає увагу на те, що на усіх інших подібних документах, які позивач долучив до позовної заяви, в тому числі й на наведеному як прикладі раніше виписку з особового рахунку, відсутні підписи посадових осіб первинного кредитора, а усі ці документи були сформовані власноруч представником позивача (або посадової особи позивача), про що є однойменне ПІБ посадової особи позивача й факсимільна печатка знизу кожного такого документа. Зазначає, що позивачем не було надано суду документу, який підтверджував би факт перерахування грошових коштів відповідачеві за спірним кредитним договором 3064405272/528413 від 05.07.2020. Вказує про те, що позивач не надав суду жодного додатку до договорів факторингу, як і самих Реєстрів боржників до кожного з договорів факторингу та у жодному з них не існує відомостей про відповідача. Позивач взагалі не надав оригінальний реєстр Боржників. Намагаючись довести нібито віднесення відповідача до реєстрів Боржників, позивач надав суду зовсім інші документ Витяги з реєстрів боржників до Договорів факторингу. Витяг з реєстру містить очевидні ознаки власноручного редагування за допомогою інформаційно-технічних засобів (сформовані в електронному вигляді), зважаючи на те, що абсолютно усі інші документи стосовно факторингу, особливо самі договори факторингу мають «розмиті» рамки таблиць й символи через їхнє сканування. Позивачем не надано абсолютної більшості усіх інших документів та підтвердження включення боргового зобов`язання відповідача до відступлення прав вимог від первісних кредиторів до позивача за усіма договорами факторингу, доданими до позовної заяви, що позбавляє можливості встановити, що сторінки цих документів є частиною одного і того самого документу (зокрема «витяг» з реєстрів боржників), а наданий суду «витяг» з реєстру боржників не були піддані внесенню виправлень. Позивачем не було дотримано жодної з вимог усталеної практики Верховного Суду у цивільних справах про стягнення заборгованості, зокрема в частині надання повних даних про правочин щодо відступлення прав вимог, доказів, що спірна заборгованість відповідача взагалі входила у предмет відступлення права вимоги до позивача та вторинного кредитора. Зазначає, що станом на дату подання позовної заяви ліцензія фінансової компанії мала бути переоформлена до 30.06.2024, тоді як позивач жодної такої ліцензії не надав. Також представник відповідача звертає увагу на те, що у тексті позовної заяви позивач вказує, що делегував захист своїх інтересів щодо пред`явлення позову про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] (у відповідності до договору про надання правової допомоги Б/Н від 16.06.2025 та на підставі довіреності б/н від 16.06.2025). Однак, представник відповідача вважає достовірність та доброченість укладення такого договору про правову допомогу сумнівним, зважаючи на те, що судячи з аналізу судових справ представника позивача Пархомчука С.В., які доступні для публічного огляду або на офіційному сайті перегляду стану судових справ Судової влади України, вбачається, що цивільні спори про стягнення заборгованості з фізичних осіб боржників є єдиними поточними судовими справами представника позивача, та в рамках представництва інтересів позивача по поточній справі ТОВ «ФК АЙКОНС», а тому подібні спори для представника є буквально щоденними й ледь не шаблонними. Додатково до цього, загальновідомим є той факт, що цивільні справи про стягнення заборгованості з фізичних осіб за кредитними договорами є абсолютно типовими, найменшої складності у порівнянні з іншими видами спорів, у зв`язку з чим представник відповідача вважає, що позивач безпідставно завищив розмір винагороди адвоката. Також зазначає, що представник позивача Пархомчук С.В. до недавнього був директором (керівником) юридичної-особи позивача, а станом на сьогоднішній день представник позивача є безпосереднім власником та кінцевим бенефіціаром позивача, ТОВ «ФК АЙКОНС». Враховуючи зазначене, оптимальним способом представництва інтересів позивача мало б бути самопредставництво. Також під сумнів, враховуючи вищенаведене, можна віднести й факт внесення оплати позивачем представнику позивача, так як оплата від юридичної особи своєму власнику й кінцевому бенефіціару не може не бути удаваним правочином. У зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача просить відмовити у задоволенні зокрема й цих вимог позовної заяви в повному обсязі. Також просить стягнути з позивача кошти витрачені відповідачем на правничу допомогу. 15.10.2025 в судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості представнику позивача ознайомитися з додатковими поясненнями представника відповідача на позов. 22.10.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу. 30.10.2025 в судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості представнику позивача ознайомитися з наданими представником відповідача доказами на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був належним чином повідомлений. Представник відповідача в судовому засіданні 11.11.2025 підтримала письмові заперечення на позов, просила суд в задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивача судові витрати, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та заперечень, на підставі наданих сторонами доказів, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що 05.07.2020 між ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту (індивідуальна частина) N3064405272/528413 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 2500,00 грн зі сплатою процентів за його користування у розмірі 912,5 % річних від суми кредиту з розрахунку 2,5 % на добу, строком на 12 днів, тобто до 16.07.2020. Тип процентної ставки фіксована. Підписавши цей договір, відповідач підтвердив, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства, а також положення про конфіденційність товариства, повідомлення про обробку персональних даних та клієнта товариства та згоду на передачу і отримання інформації до та з БКІ, а також від операторів мобільного зв`язку. Відповідач підтвердив, що отримав від Товариства до укладення цього договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Додаток N 1 до цього договору містить графік платежів. Як слідує з умов кредитного договору він підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання відповідачем одноразового індикатора (R48643), який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. З довідки про ідентифікацію слідує, що клієнт [PERSON] , з яким укладено договір N3064405272/528413 від 05.07.2020, ідентифікований ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" (одноразовий ідентифікатор "R48642" 05.07.2020 було відправлено на номер телефону відповідача [NUMBER] . Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалося в інформаційно-телекомунікаційній системі www.eurogroshi.com.ua. Кредит надавався позичальнику в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки вказаної відповідачем. Датою укладення цього договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок клієнта. Невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства https:eurogroshi.com.ua (п. 1.4 1.6 кредитного договору). Відповідно до п. 2.1 вказаного договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом (п. 2.3 кредитного договору). За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Кредитна установа "Європейська кредитна група" свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши відповідачу можливість користуватися обумовленим розміром фінансових ресурсів, що підтверджується інформацією ТОВ "Платежі Онлайн" про успішну транзакцію щодо зарахування коштів у сумі 2500,00 грн. на банківську карту позичальника, вказану у кредитному договорі (№5167-80хх-хххх-0396). Крім того, суд враховує, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, який, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить. Враховуючи те, що товариство не є банківською установою, а отже, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Згідно з нормами статті 46 Закону України «Про платіжні послуги»: а) порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; б) виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; в) надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників г) надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: - номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або - унікального ідентифікатора отримувача. д) надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право: 1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; 2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення. Враховуючи вищезазначені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. Таким чином, перерахування кредитних коштів відбувалось на картковий рахунок вказаний [PERSON] в укладеному між сторонами договорі (а.с. 35 зв.). 20.08.2021 між ТОВ "КС "Європейська кредитна група" та ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" укладено договір факторингу N1-20/08/21, відповідно до умов якого ТОВ "КС "Європейська кредитна група" передає (відступає) ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" за плату, а останнє приймає права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками, в тому числі і [PERSON] . Відповідно до п. 6.2.3 права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору та виконання фактором вимог п. 7.2. договору. За фактом передачі реєстру боржників сторони підписують Акт приймання-передачі реєстру боржників (додаток N 2). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу N 1-20/08/2021 від 20.08.2021 ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" набуло права вимоги до відповідача на суму 9500 грн. з яких: 2500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7000 грн - сума заборгованості за відсотками. 25.08.2021 ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" та ТОВ "ФК "Айконс" укладено договір про відступлення права вимоги N 1-25/08/2021, відповідно до умов якого ТОВ "ФК "Сіті Фінанс Груп" передає (відступає) ТОВ "ФК Айконс" за плату, а останній приймає належні права грошової вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Відповідного до п. 1.2 договору в дату підписання цього договору відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони-кредитора за кредитним договором. Права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі, безвідклично та без можливості зворотного відступлення (викупу). З дати підписання договору відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатися правом вимоги на власний розсуд без згоди кредитора. Клієнт зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги з договором позики фактору повідомити боржників про відступлення права вимоги та про передачу їх персональних даних фактору, надати інформацію передбачену чинним законодавством про фактора у спосіб передбачений договором про споживчий кредит та вимогами чинного законодавства (п. 1.5 вищевказаного договору факторингу). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги N 1-25/08/2021 від 25.08.2025 року ТОВ "ФК Айконс" набуло права вимоги до відповідача на суму 9500 грн. з яких: 2500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7000 грн - сума заборгованості за відсотками. Вищевказані договори факторингу та відступлення права вимоги є правомірними, тобто такими, що породжують, змінюють або припиняють цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Доказів про неправомірність цих договорів матеріали справи не містять. Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу процентів, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Надані копії договору факторингу №1-20/08/21 від 20.08.2021 та відступлення прав вимоги №1-25/08/2021 від 25.08.2021, а також реєстри прав вимог містять підписи сторін, які підтверджують укладення договорів та перехід права вимоги від клієнта до фактора. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок згідно з яким, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу від 20 серпня 2021 року за №1-20/08/21 та договору відступлення прав вимоги №1-25/08/2021 від 25.08.2021 недійсними. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена. Отже, суд визнає, що копії договорів факторингу, реєстри прав вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач набув право вимоги до відповідача на підставі та у порядку, передбаченому чинним законодавством. Матеріали справи містять вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором та про заміну кредитора. Проте, належних та достатніх доказів отримання такої вимоги відповідачем суду не надано. Разом з тим, неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Такого висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 06 лютого 2019 року в справі N 361/2105/16-ц. Отже, до ТОВ "ФК Айконс" перейшло право кредитора за кредитним договором N3064405272/528413 від 05.07.2020. Позичальник неналежно виконує умови кредитних договорів. Відповідно до виписки з особового рахунка за кредитним договором №N3064405272/528413 від 05.07.2020 заборгованість [PERSON] станом на 28.03.2025 становить 9500 грн. з яких: 2500,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7000 грн - сума заборгованості за відсотками. Суд погоджується з сумою заборгованості по тілу кредиту в розмірі 2500 грн. вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача. Щодо суми заборгованості за відсотками в розмірі 7000 грн, суд враховує, що за умовами договору кредит надавався строком на 12 днів. Відповідно до п. 3.3.3 кредитного договору, клієнт має право продовжити (пролонгувати) строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. Відомостей про виконання відповідачем вимог пункту 3.3.3 кредитного договору, матеріали справи не містять, а тому строк кредитування діє до дати визначеної в п. 1.2 кредитного договору, тобто до 16.07.2020. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі N910/4518/16 вказала, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. Також слід зазначити, що вказане в договорі "до дня повного погашення заборгованості за кредитом" з урахуванням розташування його в розділі договору, які регулюють правомірну поведінку сторін ("Порядок нарахування процентів та сплати заборгованості за договором") не змінює правову природу процентів та унеможливлює тлумачення нарахованих позивачем процентів за "користування кредитом" поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України та, як наслідок, їх стягнення. До такого висновку суд дійшов з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 05 квітня 2023 року в справі N 910/4518/16. Крім того, за змістом п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України в період воєнного стану позивальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, а отже нарахування відсотків за межами строку кредитування, в тому числі і в розмірі визначеному договором, є безпідставним. Отже, враховуючи, що кредитні кошти за договором надання фінансового кредиту N3064405272/528413 від 05.07.2020 надавались відповідачу на 12 днів, погоджена денна процента ставка становить 2,5 %, що становитиме в межах строку кредитування 750 грн. (з розрахунку 2500 грн х 2,5%= 62,5 грн. в день х 12 днів= 750 грн), а тому суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 3250 грн. з яких: 2500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 750 грн - заборгованість за відсотками. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 828,50 грн. судового збору, що становить пропорційно задоволеним вимогам (34,2%). Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 10 500,00 грн., суд дійшов наступного висновку. За правилами ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Верховний Суд у справі №260/988/18 зазначив, що представництво юридичної особи виражається через доручення та видачу довіреності на вчинення дій, тоді як для самопредставництва необхідні лише внутрішні документи юридичної особи (положення, трудовий договір тощо). Головна відмінність полягає у тому, хто і на підставі якого документа здійснює представництво: у випадку самопредставництва це залучення особи, яка має безпосереднє відношення до підприємства, а її повноваження вже передбачені у внутрішніх документах. Що ж до представництва, то це залучення будь-якої третьої особи, що супроводжується формуванням нового документа - довіреності. Вбачається, що на представництво інтересів ТОВ «ФК Айконс» надано довіреність товариства в особі директора Соколенко С.О., яка діє на підставі статуту Товариства та уповноважує адвоката Пархомчука С.В. на представництво інтересів Довірителя. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано договір № 16/06/2025 про надання правової допомоги від 16.06.2025, укладений між ТОВ «ФК Айконс» та адвокатом Пархомчуком С.В., акт про отримання правової допомоги від 22.08.2025, рахунок №22.08.2025-8 від 22.08.2025. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. У постанові від 19лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу ч. 3ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що, попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4ст. 137 ЦПК України. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставіст.41Конвенціїпрозахистправ людиниі основоположнихсвобод1950 року. Так, у рішенні «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідач просив врахувати що сума витрат за надання правничої професійної допомоги є занадто завищеною та не відповідає критеріям розумності розміру таких витрат, оскільки справа є малозначною. Враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, зокрема предметом позову, його ціною, та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд з огляду на розумну необхідність та реальність судових витрат для даної справи дійшов висновку про зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3591 грн, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог (34,2%). Крім того, представник відповідача просить суд стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу надану в суді в розмірі 7000 грн. На підтвердження заявлених витрат, адвокатом Цимбал А.А. до заяви додано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4531/10, ордер, попередній розрахунок суми витрат, угоду про надання правової допомоги №157-сз/ц-25 від 26.09.2025, акт виконаних робіт до договору від 21.10.2025, рахунок-фактуру від 17.10.2025, квитанцію від 21.10.2025 про сплату позивачем адвокату Цимбал А.А. 7000 грн. на виконання угоди від 26.09.2025. Отже, враховуючи, що позивачу відмовлено частково в задоволенні позову (65,8%) тому з ТОВ «ФК Айконс» на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4606 грн.

Outcome: partial