Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 07.02.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту 501108707, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА-БАНК» надав позичальнику кредит у сумі 50000,00 грн. на строк 36 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 18.99%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 50000,00 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості станом на 23.02.2021 року загальний розмір заборгованості становив 69080,87 грн., яка складалась: - з тіла кредиту в розмірі 40012,63 грн., - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 27268,24 грн. 23.02.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором 501108707 від 07.02.2019 року. Згідно розрахунку заборгованості за [PERSON] станом на 23.02.2021 року рахується заборгованість в розмірі 69080,87 грн. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав додаткові пояснення та заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач та його представник Кирилов О.С. в судовому засіданні заперечували проти позову та просять відмовити в його задоволенні в повному обсязі на підставі необґрунтованості позовних вимог позивача. Позивач надав відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності. В останнє судове засідання відповідач не з`явився. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 07.02.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту 501108707, відповідно до умов якого АТ «АЛЬФА-БАНК» надав позичальнику кредит у сумі 50000,00 грн. на строк 36 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 18.99%. Договір кредитної лінії укладено з відповідачем у електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», який має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами. АТ «АЛЬФА-БАНК» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 50000,00 грн., в свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості станом на 23.02.2021 року загальний розмір заборгованості становив 69080,87 грн., яка складалась: - з тіла кредиту в розмірі 40012,63 грн., - заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 27268,24 грн. 23.02.2021 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та TOB «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором 501108707 від 07.02.2019 року. Згідно розрахунку заборгованості за [PERSON] станом на 23.02.2021 року рахується заборгованість в розмірі 69080,87 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судовий збір. При цьому судом встановлено, що позивачем у позовній заяві правильно наведені деякі норми матеріального і процесуального права та практику ЄСПЛ, ст.ст. 12, 76, 78, 79 ЦПК України, ст.ст. 11, 526, 627, 512, 514, 516 ЦК України, Законів України "Про електронні документи та електронний документообіг", "Про електронну комерцію», але позов позивача їм суперечить, так як і іншим нормам матеріального і процесуального права в тому числі ст.ст. 11, 12, 13, 14, 202, 203, 205, 206, 207, 208, 215, 509, 626, 627, 633, 634, 638, 639, 640, 641, 642, 643, 648 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави» і позивач, як особа яка відповідно до ст. 4 ЦПК України звернулася до суду за судовим захистом його порушених прав, свобод чи інтересів, зобов`язана в першу чергу довести суду факт порушення його прав, свобод чи інтересів, тобто те що треба суду захистити. А суд відповідно до вимог ст.ст. 264, 265 вирішує при винесені рішення у справі «Під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються» «чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду», тому що якщо немає самого факту порушення то суд немає чого захищати. А функція правосуддя яка встановлена КУ і закріплена в ЦПК захист саме порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод чи інтересів, в даному випадку порушених прав Відповідачем. У порушенні прав є дві складові які Позивач повинен довести суду це факт наявності права і факт порушення цього права, друга складова пов`язана з наявністю першої. Така сама позиція ВСУ Постанова №1 від 22.02.91. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.1,2 ст.3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд вважає, що позовні вимоги, викладені в позові, необґрунтовані і суперечать матеріалам, наданим позивачем як докази суду. Обставини не підтвердженні відповідними доказами згідно процесуальних норм ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України. Вказані матеріали не підтверджують факт вказаних у позовній заяві позивачем цивільно-правових відносин і їх порушення, які в свою чергу були б підставою для виникнення права вимоги позивача до відповідача, які породжують право звернення до суду за захистом. Матеріали надані позивачем мають сумнівний характер і сумнівний взаємозв`язок між цими і цивільними правовідносинами які вказані у позові, багато з них мають ознаки не оригінальності штучного створення для позову. А також відсутні докази правосуб`єктності при вчинені юридичних дій у вказаних у позові позивачем цивільних правовідносинах. Доводи і заперечення позивача підтверджуються матеріалами, наданими до суду позивачем як докази додані до позовної заяви і доказами поданими відповідачем до відзиву. Приватно правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності що зазначено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів другої судової палати касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі номер 761/42030/21 (провадження номер 61-12101 св-23). Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України позивач повинен довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачем не підтверджено, що мали місце обставини (факти) цивільні правовідносини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а також право грошової вимоги за цим позовом Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, як за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; при цьому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.\~258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до наданого в додатках до свого позову позивачем додатку №1 Графік платежів до вказаного в позові договору визначено обов`язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки, які визначені в Графіку. У разі не погашенні суми кредиту в строки зазначені в Графіку, заборгованості в частині непогашеної суми кредиту вважається такою, що прострочена. Кінцевою датою виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту вказано позивачем у своєму позові 11.09.2006 року, було визначено дату 07.02.2021 року. Проте, як вказано позивачем позичальником повністю не було здійснено повернення кредитних коштів, та останній платіж позичальником нібито здійснено 25.11.2019 року відповідно до «Розрахунку заборгованості за кредитом у гривні» документу, наданому позивачем до свого позову. Відповідно до ст. 257 ЦКУ України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Таким чином, вже починаючи з 07.01.2020 року наступного платежу за вказаним Графіком платежів Кредитор фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов`язання так і до застосування відсотків за його користування та інших передбачених договором сум. Тобто починаючи з 07.01.2020 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо вказаного кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. А позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 19.08.2024 року. Зв`язок вказаної правової позиції з обставинами справи, які мають місце в цьому судовому розгляді полягає в тому, що у кредитному договорі чітко прописано строк повернення кредитних коштів, і саме з цього строку виконання кредитного зобов`язання і має відраховуватися строк позовної давності на стягнення всієї суми кредитних грошових коштів, який був пропущений банком. Тобто з вказаним позовом Позивач повинен був звернутися ще з 07.01.2020 по 07.01.2023 року. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до законодавства не можна застосовувати позовну давність на кожний місячний платіж, ігноруючи позовну давність на все кредитне зобов`язання, оскільки це буде порушення логічної побудови системи норм Цивільного кодексу України. Статтею 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. З огляду на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, проте позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed