Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 07 серпня 2007 року на ім`я позивача був виданий ордер № 74 на вселення в трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач поселився в квартиру разом зі своєю дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та донькою [PERSON] . Після реєстрації шлюбу доньці було присвоєне прізвище [PERSON] . Наразі в квартирі зареєстровані: позивач, його дружина [PERSON] , їх син [PERSON] та їх донька [PERSON] . Фактично в квартирі проживає постійно позивач, його дружина та його син, донька тривалий час, декілька років з 2017 року поспіль не проживає в даній квартирі. Ці обставини підтверджуються актом від 25.05.2025 року, складеним депутатом Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області. Донька позивача на даний час проживає разом з чоловіком у м. Євпаторія, останній раз приїжджала в гості в 2020 році і мала намір знятися з реєстрації за адресою їх проживання, але так цього і не зробила. З початком у 2022 році повномасштабної війни РФ проти України спілкування фактично припинилося. Зазначена квартира перебуває у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади в особі Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області. Тобто квартира не приватизована та позивач є наймачем цієї квартири. Позивач вимушений звернутись до суду, оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат утриманню житлового приміщення, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Також позивач має бажання приватизувати квартиру, але необхідна згода всіх, хто проживає (зареєстровані) в квартирі. Ухвалою суду від 23 липня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження по справі (а.с. 13). Позивач та його представник, надали до суду заяви, в яких просили розглядати справу без їх присутності, заявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечували. За відомостями відділу Центру надання адміністративних послуг Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, відповідач зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS] . Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилася, була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за останнім зареєстрованим місцем проживання, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Третя особа представник Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Згідно з ч.4 т. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року на ім`я позивача був виданий ордер № 74 на вселення в трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач поселився в квартиру разом зі своєю дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та донькою [PERSON] (а.с. 6). Після реєстрації шлюбу доньці було присвоєне прізвище [PERSON] . Наразі в квартирі зареєстровані: позивач, його дружина [PERSON] , їх син [PERSON] та їх донька [PERSON] , що підтверджується відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1646 від 27.05.2025 року (а.с.7). Актом від 25.05.2025 року, складеним депутатом Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області та в присутності сусідів підтверджується факт того, що в квартирі проживає постійно позивач, його дружина та його син, донька з 2017 року не проживає в даній квартирі (а.с. 9). Як зазначає позивач у позові, його донька на даний час проживає разом з чоловіком у м. Євпаторія. Спірна квартира перебуває у комунальній власності Черкаської селищної територіальної громади в особі Черкаської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, позивач є наймачем цієї квартири, що підтверджується довідкою від 11.06.2025 року (а.с.8). Правовідносини, що вникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст.72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно з ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] з 2017 року фактично не проживає за місцем реєстрації. Суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] понад 6 місяців не проживає за місцем реєстрації, що відповідно до ст. 71 ЖК України, є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тягне за собою зняття цієї особи з реєстрації в даному приміщенні. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved