Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

30.10.2023 до Приморського районного суду міста Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] було направлено на електронні адреси органів державної влади, в тому числі й правоохоронних органів, численні заяви щодо вчинення, на його думку, [PERSON] кримінальних правопорушень та інших порушень діючого законодавства України. [PERSON] вважає, що викладена інформація у письмових заявах [PERSON] не відповідає дійсності, містить неправдиві відомості та паплюжить її честь і гідність, а саме інформація щодо шахрайства, підробки документів, фінансові махінації, ухилення від сплати податків, порушення законів України та інше. Враховуючи зазначене, позивач просить суд: 1. Зобов`яати [PERSON] протягом 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили шляхом направлення письмових заяв: - до Державного бюро розслідувань, Національної поліції України спростувати недостовірну інформацію, що [PERSON] вступила в змову з [PERSON] (військовослужбовець), співробітниками Головного управління Національної поліції в Одеській області ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), працівником Бюро економічної безпеки у м. Києві [PERSON] , співробітником Державного бюро розслідувань [PERSON] , співробітниками Управління Державної податкової служби в Одеській області [PERSON] та [PERSON] , та вчинила протизаконні дії; - до Державного бюро розслідувань спростувати недостовірну інформацію, що [PERSON] ухиляється від сплати податків, займається корупцією та про можливу змову та про причетність працівників органів податкової служби України; - до Національної поліції України спростувати недостовірну інформацію, про можливі протиправні дії [PERSON] та приховування, на його думку, злочину окремими поліцейськими ГУНП; - до Одеської обласної прокуратури спростувати недостовірну інформацію, про можливе вчинення кримінального правопорушення [PERSON] ; - до Офісу Генерального прокурора спростувати недостовірну інформацію, про можливі факти здійснення [PERSON] розрахункових операцій з порушенням встановленого порядку та без видачі відповідних розрахункових документів в ТОВ «Дари Лади»; - до Державного бюро розслідувань, спростувати недостовірну інформацію, про можливі систематичні порушення податкового законодавства [PERSON] . 2. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10\~000,00 грн. Ухвалою головуючого судді Чернявської Л.М. від 24.11.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 05.11.2024 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просить суд: 1. Визнати недостовірною, такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , розповсюджену проти неї недостовірну інформацію, викладену [PERSON] у своїх заявах до органів державної влади та правоохоронних органів про те, що [PERSON] за домовленістю з іншими особами помістила їх спільну доньку [PERSON] до психіатричної лікарні. Зобов?язати [PERSON] спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом направлення на адреси правоохоронних органів, а саме: Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, ГУ НП в Одеській області, Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора відповідних заяв. 2. Визнати недостовірною, такою, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , розповсюджену проти неї недостовірну інформацію, викладену [PERSON] у своїх заявах до ГУ ДПС в Одеській області та до ТОВ «ДАРИ ЛАДИ» (Медичний центр репродуктивної медицини «ЛАДИ») про те, що [PERSON] отримує від пацієнтів грошові кошти «в обхід каси» тобто без оприбуткування грошових коштів у встановленому законодавством порядку. Зобов?язати [PERSON] спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом направлення на адресу ГУ ДПС в Одеській області та ТОВ «ДАРИ ЛАДИ» (Медичний центр репродуктивної медицини «ЛАДИ») відповідних заяв. 3. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (2505707849) 200 000 гривень моральної шкоди. 05.12.2024 протокольною ухвалою суду заяву представника позивача від 05.11.2024 про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. На виконання розпорядження № 879/25 керівника апарату Приморського районного суду м.\~Одеси Шарага А.О. від 26.05.2025, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 522/21228/23 передано для розгляду головуючому судді Павлик І.А. 13.06.2025 ухвалою головуючого судді Павлик І.А. справу прийнято до свого провадження. Відповідач повідомлявся судом про розгляд даної справи належним чином, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання». Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву до суду не надходило. На електронну пошту суду 28.03.2024, 29.05.2024, 06.06.2024, 19.06.2024 та 05.08.2024 надходили заяви від [PERSON] , які не містять ЕЦП, про що працівниками канцелярії Приморського районного суду м. Одеси зроблено відповідні відмітки на вказаних заявах. Відповідно до ч. 8 ст. 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника). Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.ч. 1, 2 ст. 6 зазначеного Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронний цифровий підпис» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі, з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Згідно із ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Враховуючи зазначене, оскільки заяви відповідача було направлено в електронному вигляді на електронну пошту суду, при цьому вони не містить його електронного цифрового підпису, у відповідності до наведених норм ЦПК України та Закону України «Про електронний цифровий підпис», суд повертає їх заявнику без розгляду. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 2005 року, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.08.2007 у справі № 2-5348/2007 було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є спільна донька [PERSON] . [PERSON] 03.07.2023, 11.07.2023, 13.07.2023, 20.07.2023, 24.07.2023, 27.04.2023, 01.08.2023, 03.08.2023, 10.08.2023, 14.08.2023, 18.08.2023 та 25.08.2023 звернувся до Державного бюро розслідувань, Національної поліції України з письмовими заявами, в яких вказав, що [PERSON] вступила в змову з [PERSON] (військовослужбовець), співробітниками Головного управління Національної поліції в Одеській області ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), працівником Бюро економічної безпеки у м. Києві Астамовим Є., співробітником Державного бюро розслідувань [PERSON] , співробітниками Управління Державної податкової служби в Одеській області [PERSON] та [PERSON] , та вчинила протизаконні дії. 07.07.2023 [PERSON] подав до Офісу Генерального прокурора письмову заяву, в якій вказав про можливі факти здійснення [PERSON] розрахункових операцій з порушенням встановленого порядку та без видачі відповідних розрахункових документів в ТОВ «Дари Лади». 12.08.2023 [PERSON] подав до Національної поліції України письмову заяву, в якій повідомив про можливі протиправні дії [PERSON] та приховування, на його думку, злочину окремими поліцейськими ГУНП. 21.08.2023 [PERSON] подав до Державного бюро розслідувань письмову заяву, в якій зазначив, що [PERSON] ухиляється від сплати податків, займається корупцією та про можливу змову і причетність працівників органів податкової служби України. 07.09.2023 [PERSON] подав до Одеської обласної прокуратури письмову заяву, в якій повідомив про можливе вчинення кримінального правопорушення [PERSON] . 17.09.2023 [PERSON] подав до Державного бюро розслідувань письмову заяву, в якій вказав про можливі систематичні порушення податкового законодавства [PERSON] . Зазначену інформацію позивачка просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність, ділову репутацію та завдала їй моральної шкоди, та просить зобов`язати відповідача її спростувати та стягнути з нього 200\~000,00 грн моральної шкоди. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 32\~Конституції Україникожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади й незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Таким чином,\~відповідно до\~статті 277\~ЦК України\~предметом судового\~захисту не\~можуть бути\~оціночні судження,\~думки,\~переконання,\~критична оцінка\~певних фактів\~і недоліків,\~які як\~вираження суб`єктивної\~думки й\~поглядів відповідача\~не можна\~перевірити щодо\~їх відповідності\~дійсності (на\~відміну від\~перевірки істинності\~фактів)\~і спростувати,\~що відповідає\~прецедентній судовій\~практиці Європейського\~суду з\~прав людини\~щодо тлумачення\~положень статті\~10\~Конвенції (рішення\~Європейського суду\~з прав\~людини від\~8\~липня 1986\~року у\~справі «Лінгенс\~проти Австрії»\~(Lingens\~v.\~Austria),\~§ 46).\~Вирішуючи питання\~про визнання\~поширеної інформації\~недостовірною,\~суди повинні\~визначати характер\~такої інформації\~та з`ясовувати,\~чи є\~вона фактичним\~твердженням,\~чи оціночним\~судженням.Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися в процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. На переконання суду, у даній справі відповідачем були поширені оціночні судження з відсутністю посилань на конкретні факти, в зв`язку з чим відсутній достатній баланс для необхідності втручання суду в процес реалізації відповідачем права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 6 жовтня 2015 року). Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена в судовому порядку. Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. У даній справі, зміст поданих відповідачем заяв до вище перелічених органів, не містить фактів та є його суб`єктивною думкою (оціночним судженням), а тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно з визначеним статтею 277 ЦК України порядком. У рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10 серпня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів є запорукою побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Водночас необхідним є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Ураховуючи встановлені судом обставини та усталену практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження відповідача, в зв`язку з чим на нього не може бути покладено і обов`язок відшкодувати моральну шкоду. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у разі, якщо особа звертається до зазначених органів із заявою, у якій міститься та чи інша інформація, і якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. КЦС ВС у постанові від 21.03.2019 у справі № 727/5418/17 зазначив, що за таких обставин правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в цьому разі має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позові, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed