Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

У травні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд визнати за [PERSON] право приватної власності на будинок за адресою [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 1421510100:01:004:0286. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач мешкала у своєму будинку за адресою [ADDRESS] , який належить позивачу на праві приватної власності. Даний будинок було набуто позивачем 29.09.1994 року, що підтверджується Договором міни житлових будинків, укладеного між позивачем та [PERSON] , який посвідчений того ж дня державним нотаріусом Першої волноваської держконтори за номером в реєстрі 1-5551, Оцінка жилого будинку становила 53235 тис. карбованців. У відповідності до вищевказаного Договору будинок розташований у [ADDRESS] із загальною площею 30,8 кв. м., має прибудови: літню кухню, льох, вбиральню та сарай. Будинок розташовується на земельній ділянці за кадастровим номером 1421510100:01:004:0286, загальною площею 1426 кв. м. У 2017 році Позивач замовляла технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] . 22.02.2022 року російська федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України у т.ч. з метою повної окупації Донецької області. З 24.02.2022 лютого по березень 2022 року йшли важкі бої за м. Волноваха, та на жаль, Збройні Сили України вийшли з міста, а армія окупантів захопила місто Волноваха. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Спір фактично стосується відновлення документального підтвердження майнових прав, а не безпосереднього спору про право власності з відповідачем. Також, вказує, що Волноваська районна державна адміністрація: не є суб`єктом, який здійснює повноваження з державної реєстрації речових прав; не є власником, набувачем чи розпорядником вказаного об`єкта нерухомого майна; не володіє відомостями або документами, що підтверджують чи спростовують право власності позивача на спірне майно. В судовому засіданні представником позивача підтримано позовну заяву. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше представником було надано заяву відповідно до якої просив розглянути справу без участі представника, посилаючи на позицію викладену у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, позивачу на підставі договору міни житлових будинків від 29 вересня 1994 року, який укладено між позивачем та [PERSON] , який державним нотаріусом Першої волноваської держконтори за номером в реєстрі 1-5111, належить житловий будинок, з господарськими та побутовими будовами, за адресою: [ADDRESS] . Зареєстроване місце проживання позивача є [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка за кадастровим номером 1421510100:01:004:0286 розташована за адресою [ADDRESS] (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд). Рішенням державного реєстратора відмовлено в проведенні реєстраційних дій від 05 травня 2025 року, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18). Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц. Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі N 910/1016/17, пункті 12 постанови від 17 квітня 2018 року у справі N 914/1521/17). З огляду на викладене, ураховуючи надані суду докази, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved