Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

15 серпня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа - Одеська міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій вона просила встановити факт постійного проживання однією [PERSON] з [PERSON] як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу у період з вересня 2020 року до дня його зникнення безвісти, тобто, 22.02.2025 року. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 19 серпня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку окремого провадження. Залучено в якості заінтересованої особи Міністерство оборони України, ВЧ [NUMBER] та [PERSON] . Витребувано з ВДРАЦС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження щодо [PERSON] , [INFO] ; належним чином засвідчені копії витягів з Державного реєстру актів цивільного стану про народження де батьком дитини зазначено [PERSON] , [INFO] ; належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб щодо [PERSON] , [INFO] . Засідання по справі призначено на 17 вересня 2025 року. 03 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Міністерства оборони України надійшли пояснення, у яких Міністерство оборони України просило залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право. 11 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника заявника - адвоката Макєєнка Олексія Володимировича про виклик свідків, у якому заявник просив: - викликати та допитати в якості свідка [PERSON] , [ADDRESS] ; - викликати та допитати в якості свідка в режимі ВКЗ поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів [PERSON] , [ADDRESS] . 16 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ВЧ [NUMBER] надійшли пояснення, у яких ВЧ [NUMBER] просила залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право. У судове засідання, призначене на 24 вересня 2025 року учасники справи - не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року задоволено клопотання представника заявника - адвоката Макєєнка Олексія Володимировича про виклик свідків. Засідання по справі відкладено на 08 жовтня 2025 року та пізніше на 21 жовтня 2025 року. 06 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ВДРАЦС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 19.08.2025 року. У судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року з`явилася заявниця та її представник, [PERSON] , представник ВЧ № [NUMBER] , представник МОУ. Здійснено допит свідків - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року залучено в якості заінтересованої особи [PERSON] . Засідання по справі відкладено на 05 листопада 2025 року. 03 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли пояснення, у яких вона просила заяву [PERSON] , заінтересовані особи - Одеська міська рада, Міністерство оборони України, [PERSON] , Військова частина [NUMBER] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити, справу розглядати за їх відсутності. У судовому засіданні, призначеному на 05 листопада 2025 року з`явився заявник та її представник, представник ВЧ № [NUMBER] , представник МОУ. Здійснено повторний допит свідка - [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 10 листопада 2025 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 08 серпня 2003 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №109, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року у справі №522/12154/19. Вказаним рішенням шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. В період перебування у шлюбі, у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] у період з 29 липня 2022 року проходив військову служу у ВЧ [NUMBER] , що підтверджується копією довідки від 20.07.2023 року №3721216907. Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру ветеранів війни від 03.06.2025 року №20250603-00041789, [PERSON] 28.02.2025 року присвоєно статус учасника бойових дій. [PERSON] під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новодарівка, Пологівського району Запорізької області отримав поранення, та станом на 22.02.2025 року, що підтверджується сповіщенням сім`ї від 25.02.2025 року №ГСР/4143. Зазначена обставина також підтверджується витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 26.05.2025 року №20250526-5785-1 та копією витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №12025162510000330. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц. Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності. За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України. Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє. Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України. У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Зокрема, згідно з пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Зазначена позиція викладена у постанові ВП ВС від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України). Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є: - факти спільного проживання, ведення спільного господарства; - наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї; - наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо (постанова КЦС ВС від 13 вересня 2023 року у справі №552/4291/22). У заяві про встановлення юридичного факту [PERSON] зазначає про те, що після розірвання шлюбу, у березні 2020 року відносини між [PERSON] та [PERSON] налагодилися, вони почали спільно проживати за однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте, шлюб повторно не зареєстрували. Зазначає, що під час спільного проживання вони виховували спільних дітей, спільно займалися побутом, спільно вирішували питання життєзабезпечення сім`ї, святкували дні народження та інші події, тобто, були пов`язані спільним побутом, одним місцем проживання та спільним бюджетом. Вказує, що після вступу [PERSON] на службу до ЗСУ, він продовжував дбати про неї як про дружину, переказував гроші на рахунок. [PERSON] закуповувала та відправляла йому амуніцію, засоби гігієни, їжу тощо. У поясненнях Міністерство оборони України зазначає про те, що заява є безпідставною та необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню. Зазначеної позиції дотримувалася також ВЧ [NUMBER] у своїх письмових поясненнях. Проте, суд не може погодитися із зазначеними доводами Міністерства оборони України та ВЧ [NUMBER] з огляду на наступне. Зі змісту витягу з Реєстру територіальної громади від 23.01.2025 року №2025/001007675, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11 квітня 2007 року (а.с.13). [PERSON] була зареєстрована з 14.03.2007 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 03.06.2025 року №2025/007320585 (а.с.13зв). Тобто, [PERSON] та [PERSON] дійсно були зареєстровані за однією адресою. На підтвердження того, що в період проходження [PERSON] військової служби, [PERSON] закуповувала та відправляла йому амуніцію, засоби гігієни, їжу було подано знімки екрану з мобільного додатку «Нова Пошта» (а.с.25-27). В матеріалах справи наявні спільні фото [PERSON] та [PERSON] , а також фото [PERSON] з дітьми (а.с.28-29). Порядок дій посадових осіб Збройних Сил України щодо організації поховання військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби визначається Інструкцією про організацію поховання військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, що затверджена наказом МОУ від 05.06.2001 року №185. У п.2.1 Інструкції визначено, що командир військової частини зобов`язаний у той самий день особисто по телефону та телеграмою сповістити про загибель (смерть) військовослужбовця відповідного військового комісара та надіслати йому поштою письмове повідомлення встановленого зразка за формою, наведеною у додатку 2 до пунктів 3.5 і 4.2 цієї Інструкції (останнє, у разі потреби, може бути надіслане після закінчення проведення службового розслідування). У телеграмі необхідно зазначити дату та причину загибелі (смерті) військовослужбовця. Якщо смерть настала з вини військовослужбовця (необережність, самогубство, унаслідок дії з ознаками злочину), командир військової частини обов`язково вказує про це в письмовому повідомленні. Військовий комісар зобов`язаний у день отримання телеграми негайно інформувати представників місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування за місцем проживання сім`ї про загибель (смерть) військовослужбовця із зазначенням її причин; особисто (по змозі в присутності лікаря) сповістити близьких родичів загиблого (померлого). Узгодити з рідними загиблого (померлого) військовослужбовця, представниками місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування місце, час та порядок поховання загиблого (померлого) військовослужбовця. Після отримання від військової частини письмового повідомлення встановленого зразка за формою, наведеною у додатку 2 до пунктів 3.5 і 4.2 цієї Інструкції, військовий комісар особисто передає його сім`ї або близьким родичам, інформує їх щодо пільг, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами України, та роз`яснює порядок порушення клопотання про призначення пенсії (допомоги) сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця. Зі змісту сповіщенням сім`ї від 25.02.2025 року №ГСР/4143 про зникнення безвісти [PERSON] , де в якості особи, яка отримує таке сповіщення зазначена [PERSON] . Відповідно до наказу командира зведеної стрілецької бригади Повітряних Сил ЗСУ від 06.03.2024 року №270, призначено службове розслідування відносно оператора радіолокаційної станції радіотехнічного дивізіону ВЧ [NUMBER] - [PERSON] . Під час проведення службового [PERSON] надав наступні пояснення: «Я, [PERSON] дізнавшись про дуже поганий стан його дружини, а саме, загострення хвороби розсіяний склероз попросив в усній формі свого начальника служби - підполковника [PERSON] про мій від`їзд з частини до місця проживання для підтримки моєї дружини, її морально-психологічного стану, так як її було госпіталізовано. Отримавши дозвіл від підполковника [PERSON] він виїхав». У судовому засіданні, призначеному на 21 жовтня 2025 року в якості свідка було допитано в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що є близьким другом сім`ї. Вказала, що [PERSON] був хорошим батьком та сім`янином, намагався якомога більше допомагати рівним, завжди усім забезпечував. Під час проходження військової служби в період відпустки [PERSON] завжди приїжджав до [PERSON] та дітей. Також, в якості свідка було допитано [PERSON] , яка пояснила, що вони спільно працюють із заявницею. Особисто знайома зі всією сім`єю, оскільки, підтримують тісне спілкування. Пояснила, що востаннє бачила [PERSON] коли він приїжджав у відрядження в 2023 році. В її присутності неодноразово обговорювали спільні покупки та ходили по них. Зазначила, що знає про те, що вони були розлучені, проте, зазначила, що з розповіді [PERSON] та [PERSON] це було не в серйоз. У зв`язку із технічним збоєм, показання свідків не було записано засобами аудіо та відео зв`язку, у зв`язку з чим, у судовому засіданні, призначеному на 05.11.2025 року було повторно здійснено допит сівдка - [PERSON] . Яка підтримала зазначені в судовому засіданні від 21.10.2025 року показання, зазначила, що заявниця та [PERSON] проживали разом, виховували дітей. Зазначила, що разом із [PERSON] готували посилки для [PERSON] . Вказала, що [PERSON] декілька разів їздила до [PERSON] за місцем проходження служби. Разом були присутні на днях народження спільних дітей. У поясненнях Міністерство оборони України зазначає про те, що у своїй заяві заявниця не зазначає про інших родичів загиблого [PERSON] які після зникнення безвісти військовослужбовцем набувають право на отримання грошового забезпечення. Зазначене не відповідає дійсності, оскільки, як вже було встановлено, в період перебування у шлюбі, у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Під час вирішення питання про відкриття провадження судом було залучено в якості заінтересованої особи доньку - [PERSON] , яка на момент її залучення в якості заінтересованої особи досягла 18-ти річного віку. Інша дитина - [PERSON] як на момент відкриття провадження так і під час розгляду справи не досягла повноліття, а тому, судом не вирішувалося питання про залучення її в якості заінтересованої особи. У п. 72 справи «Н.Т. і інші проти Грузії» вказано, що стаття 12 Конвенції про права дитини - держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю». У Зауваженнях загального порядку № 12, «Право дитини бути заслуханою», CRC / C / GC / 12 від 20 липня 2009 року Комітет зауважив, що право всіх дітей бути заслуханими і сприйнятими з усією серйозністю є одним з основоположних принципів Конвенції». Комітет підкреслює, що в статті 12 не встановлюється будь-якого вікового обмеження щодо права дитини висловлювати свої погляди і вона не заохочує держави-учасники до введення в законодавстві або на практиці вікових обмежень, які б ущемляли право дитини бути почутою, по всім питанням, які стосуються її інтересів. Принцип «право дитини бути заслуханою» був предметом розгляду у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06 де суд вказав, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включно з О.С., якому в грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було тринадцять років), і що внаслідок виконання рішення про відібрання дітей від батьків їх не лише відокремили від родини, а й помістили в різні заклади. Двоє з них виховуються в іншому місті, далеко від Ромен, де живуть їхні батьки, брати і сестри, і це ускладнює можливість підтримувати регулярні стосунки. У судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року заслухано думку двох дітей - [PERSON] та [PERSON] щодо обставин справи, які пояснили, що про розлучення батьків їм не було нічого відомо, побут ніяк не змінювався, батьки не були віддалені один від одного. При цьому, проти задоволення заяви та встановлення такого факту не заперечували. Також, під час відкриття провадження у справі судом було витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження щодо [PERSON] , [INFO] ; належним чином засвідчені копії витягів з Державного реєстру актів цивільного стану про народження де батьком дитини зазначено [PERSON] , [INFO] ; належним чином засвідчену копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб щодо [PERSON] , [INFO] . На виконання вказаної ухвали, 06.10.2025 року надійшла відповідь з ВДРАЦС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), було надано наступні витяги: - про народження [PERSON] ; - про шлюб з [PERSON] ; - про народження [PERSON] ; - про народження [PERSON] . Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 26.09.2025 року №00053835651, [PERSON] народився [INFO] , батьком якого зазначений [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . У судовому засіданні, призначеному на 21 жовтня 2025 року встановлено, що матір [PERSON] - [PERSON] - жива. У зв`язку з чим, ухвалою суду від 21.10.2025 року залучено в якості заінтересованої особи [PERSON] . 03 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли пояснення [PERSON] , яка пояснила, що їй не було відомо про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час спілкування з сином та невісткою ніяких неприянзних відносин між ними не було, постійно проживали разом. У зв`язку з чим, просила задовольнити заяву у повному обсязі. Тому, з урахуванням зазначеного, суд вважає, що [PERSON] довела факти спільного проживання, ведення спільного господарства з [PERSON] , а також факт наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю між ними. У заяві про встановлення факту, заявник просить встановити факт постійного проживання однією сім`єю до моменту його зникнення безвісти. Постанова КЦС ВС від 16.08.2018 у справі № 127/11603/17 містить висновок про те, що встановлення факту смерті військовослужбовця саме в ході проведення АТО повинно вирішуватися у позасудовому порядку. В даному конкретному випадку, вказівка у резолютивній частині рішення суду про те, заявниця та [PERSON] постійно проживали разом до дні його зникнення безвісти може призвести до того, що суд констатує його зникнення безвісти в ході бойових дій, тим самим втрутившись в дискрецію органів, які відповідно до Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" уповноважені приймати рішення про виплату такої грошової допомоги. За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та встановлення факту постійного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з вересня 2020 року до [INFO] . Щодо клопотань про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне. У письмових поясненнях як Міністерство оборони України так і ВЧ [NUMBER] просили залишити заяву [PERSON] , заінтересовані особи - Одеська міська рада, Міністерство оборони України, [PERSON] , Військова частина [NUMBER] та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право. Зазначене мотивовано тим, що Міністерство оборони України є спеціально уповноваженим суб`єктом, який здійснює виплату безвісно відсутнім відповідно до вимог закону, яку має на меті отримати заявниця шляхом встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 викладено правовий висновок про те, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. У постанові КЦС ВС від 19.01.2022 у справі № 204/3904/21 вказано, що спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права. У відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вказано, що дноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби; 3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві; Згідно п.1 ст.16-1 Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті. У п.4 цієї статті визначено, що до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: - діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав; - вдова (вдівець); - батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті); - внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли); - жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; інші утриманці загиблої (померлої) особи, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що рішення по справі про встановлення факту спільного проживання жінки з загиблим військовослужбовцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу впливає на права та інтереси виключно осіб, визначених у п.4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Це пов`язано з тим, що незалежно від кількості таких осіб, у Міністерства оборони України як в уповноваженого на те суб`єкта існує обов`язок виплатити сталу грошову суму, яка залежно від кількості членів сім`ї залишатиметься сталою, а змінюватиметься лише частка кожного із таких осіб. Таке рішення впливатиме на права та інтереси Міністерства оборони України та породжуватиме спір про право між Міністерством оборони України лише в тому випадку, коли у загиблого військовослужбовця будуть відсутні члени сім`ї, перелік яких визначений у п.4 ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки, в такому разі, встановлення такого факту призведе до виникнення в Міністерства оборони України обов`язку виплатити особі, на користь якої ухвалено таке рішення одноразової грошової допомоги. Зазначене також узгоджується із Постановою ВП ВС від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21, де суд зробив висновок про те, що між [PERSON] та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Під час судового розгляду було встановлено належне коло осіб, які можуть претендувати на отримання виплати після зникнення безвісти [PERSON] ( [PERSON] - матір, [PERSON] - донька, [PERSON] - донька), які не заперечували проти встановлення такого факту. Тому, враховуючи те, що Міністерство оборони України не є суб`єктом отримання соціальної допомоги, а рішення по справі жодним чином не впливатиме на права та інтереси Міністерства оборони України, оскільки, в останнього і так існує обов`язок щодо виплати соціальної допомоги іншим членам сім`ї, суд вважає, що будь-який спір про право між учасниками справи - відсутній, та доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотань Міністерства оборони України та ВЧ [NUMBER] про залишення позову без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: partial