Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Автофарбус» (надалі за текстом - відповідач 2), про визнання акту передачі квартири частково недійсним. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що акт прийму-передачі нерухомого майна, серія номер 2211, 2212, виданий 23.07.2020, видавник приватний нотаріус Веселовський Анатолій Григорович (надалі за текстом - спірний правочин) об`єктивно не було укладено в інтересах сім`ї, адже з володіння позивача вибула 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] (надалі за текстом -квартира), а позивач не знала про укладення правочину. Також, позивач вказує, що спріний правочин було укладено без дозволу органу опіки та піклування. Ухвалою Суду від 24.06.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 10.07.2027 взяв участь позивач та представник позивача, представники інших учасників судової справи у підготовче засідання участь не взяли. Ухвалою від 10.07.2025 витребувано у [INFO] інформацію про перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань. 08.09.2025 до суду надійшла витребувана інформація. У підготовчому засіданні 09.09.2025 судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не прибули. Від відповідача до суду відзив не надходив. Позивач не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 14 травня 2005 року, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.05.2005 р. Сторони мають сина, [PERSON] [INFO] . Крім того, сторони по справі є батьками сина, який народився [INFO] . 04.03.2005 року відповідач 1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою Г.В. за реєстровим №407, набув право приватної власності на квартиру. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від "16" квітня 2021 у справі № 537/5092/19 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 у справі № 753/2555/20, встановлено факт проживання сторін, однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - з 01.01.2004 р. по 13.05.2005 р. включно. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 лютого 2022 758/14723/20, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2023, відмовлено у задоволенні позову позивача до відповідачів, про визнання акту прийому-передачі нерухомого майна недійсним було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, наведені вище обставини встановлені у Рішеннях судів, а відтак, не потребують повторного доказування. Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.03.2020 [PERSON] [INFO] зареєстровано за адресою квартири. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником відповідача 2 є, зокрема, відповідач 1. Відповідно до спірного правочину відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв в якості внеску до статутного капіталу у негрошовій формі нерухоме майно - квартиру. У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач 2 є власником квартири у розмірі частки що дорівнює «1». Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, сторонами під час подружжя було набуто квартиру, отже, вказана належить їм на праві спільної сумісної власності. За вимогами ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із ч.ч. 1,2 та 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Отже, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Аналіз наведених положень закону, зокрема ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку про те, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Водночас, правовий аналіз змісту частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, зокрема спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Суд зазначає, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Таким чином, правочин між відповідачами повинен був укладатись зі сторони відповідача 1 за згодою позивача, проте, згода позивача в таких правовідносинах презюмується. По суті позиція позивача зводиться до того, що спірний правочин об`єктивно не було укладено в інтересах сім`ї, адже з володіння позивача вибула 1/2 частини квартири, а позивач не знав про укладення правочину, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що набувач за спірним правочином (відповідач 2) є добросовісним набувачем та фактично використовував майно у господарській діяльності будучи юридичною особою. Поруч з цим, судом беруться до уваги обставини щодо розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем 1 у судовому порядку, а також обставина того, що ще одним засновником відповідача 2 є відповідач 1. Отже, позивачем спростовується презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в Постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо. Так, суд зазначає, що позивач є заінтересованою особою, щодо спірного правочину, оскільки згаданий безпосередньо стосується майна позивача. При цьому, суд враховує, що, як вказує позивач, спірний правочин об`єктивно не було укладено в інтересах сім`ї, адже з володіння позивача вибула 1/2 частини квартири, а позивач не була обізнана про укладення правочину. Також, судом береться до уваги, що спірний правочин укладено без згоди іншого подружжя як того вимагають положення цивільного законодавства та що в матеріалах справи відсутні докази щодо добросовісного набуття відповідачем 2 1/2 частини квартири. Відтак, підсумовуючи вказане, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову понвістю. Щодо доводів позивача про необхідність отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження квартири, суд зазначає наступне. За змістом ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах (ч.1). Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. 2. Батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. 3. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. 4. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. 7. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 8. Після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього. Згідно положень ст. 31 ЦК України малолітньою особою є фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Так, судом встановлено, що відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.03.2020 [PERSON] [INFO] зареєстровано за адресою квартири. Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] є власником квартири, а відтак, у суду відсутні правові підстави для висновку про наявність у батьків (позивача та відповідача) дитини отримувати дозвіл органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо відчуження квартири, а тому як наслідок, відхиляє доводи позивача у цій частині. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача з огляду на задоволення позовних вимог.

Outcome: approved