Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач, на підставі договору дарування частки квартири від 02.06.2023, є власником частки квартири [ADDRESS] . Друга частка вказаної квартири належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] право власності на її частку квартири ні за ким не зареєстровано, спадкоємці відсутні. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/13517/23 визнано вказану спадщину відумерлою та передано вказану частину житлового приміщення у комунальну власність територіальної громади м. Києва. Позивачу стало відомо про те, що з 15.03.2013 у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який не був родичем нинішніх власників, у вказаній квартирі не проживає, витрати щодо утримання квартири не несе, але зареєстрований тривалий час. Наявність зареєстрованої особи, яка не проживає, покладає на позивача надмірні витрати з оплати комунальних послуг. Позивач намагався вирішити вказаний спір в позасудовому порядку, проте у задоволенні заяви про зняття з реєстрації місця проживання відповідача відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. На підставі викладеного, позивач, як власник частини квартири, просить усунути йому перешкоди у користуванні своїм майном, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.05.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання по вказаній справі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.09.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Сторона позивача в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи, містять заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Царьової О.С. про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Кисленко А.А. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву представника про розгляд справи у відсутність третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, вирішення спору віднесла на розсуд суду. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою - [ADDRESS] з 15.03.2013 по теперішній час. 02.06.2023 [PERSON] став власником частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав та копією договору дарування частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В., про що зроблено запис в реєстрі № 832. У справі № 754/13517/23 за заявою Київської міської ради, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2024, визнано частину квартири [ADDRESS] - відумерлою спадщиною після [PERSON] , яка померла [INFO] та передано зазначене житлове приміщення у комунальну власність територіальної громади міста Києва. Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. 09.04.2025 позивач звернувся до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , проте у задоволенні вказаної заяви відмовлено та рекомендовано звернутися із відповідним позовом до суду. 06.05.2025 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] склали акт про те, що [PERSON] , який зареєстрований з 15.03.2013 за адресою [ADDRESS] , фактично не проживає з квітня 2013 року і по теперішній час, його речі у квартирі відсутні. Вказаний акт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Сліпченко Н.В. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У вказаній справі позивач [PERSON] подав позов про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Спірні правовідносини виникли з приводу користування квартирою відповідачем, який вселився до спірного домоволодіння та не є членом сім`ї позивача, якому належить на праві власності на підставі договору дарування частини квартири. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16.11.2016, справа № 6-709цс16). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved