Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 25 квітня 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гребенар О.В., звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] , Підгороднянської сільської ради Тернопільської області про визнання за позивачем права власності по 1/5 частині, які належали [PERSON] та [PERSON] , а в загальній частці, що складає 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] адвокат Гребенар О.В. зазначив, що житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30 листопада 1988 року на підставі рішення виконкому №\~275 від 21 листопада 1988 року та записано 30 листопада 1988 року в реєстрову книгу №\~1 за реєстром №\~81, що підтверджується інформаційною довідкою №\~202 від 24 лютого 2025\~року, яка видана Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації. Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 листопада 1988 року вищевказаний жилий будинок належить колгоспному двору, що складається з 5 членів, головою якого є [PERSON] , а також: син [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] . Крім того, згідно з технічним паспортом на будинок від 24 лютого 2025 року нерухоме майно складається із житлового будинку з прибудовою і підвалом, загальною площею 103 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., та господарських будівель та споруд. Адвокат зазначає, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] ; після її смерті Тернопільською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за №\~156/2013 року за заявою сина померлої, батька позивача [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 28 березня 2013 року за №\~397. Тобто спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON] , але він не оформив своїх спадкових прав на частку в будинку [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після якого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №\~229/2022 року за заявою сина померлого [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом від 23 травня 2022 року за №\~439. Крім того, 24 травня 2022 року дружиною померлого [PERSON] була подана заява за номером №\~443 про відмову від спадкування обов`язкової частки. Інші спадкоємці щодо прийняття спадщини не зверталися. Отже, після смерті [PERSON] залишалася частка в будинку [ADDRESS] , яка належала самому померлому та частка, яка належала [PERSON] . Представник позивача звертає увагу, що позивач звернувся до державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, в тому числі і на вищевказані частки будинку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 травня 2023 року спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] , і спадщиною, на яку видано свідоцтво є земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2511 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 березня 2025 року №\~495/02-31 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , частка якого належала померлому особисто, а інша частка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Причиною відмови є відсутність правовстановлюючого документа на будинок. Крім того, у позовній заяві вказано, що право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку, а тому, частки кожного члена колгоспного двору за адресою: [ADDRESS] , є рівними. А враховуючи кількість усіх членів колгоспного двору, то частка одного члена колгоспного двору дорівнює 1/5 загальної частини. Адвокат вказує, що право власності на спірний будинок з прибудовою і підвалом, та господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано належним чином на той момент. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки, тому частка [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на будинок є рівними з іншими співвласниками, а, отже, частка будинку, яка належить [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] дорівнює 2/5 частини усього будинку. 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , Підгороднянська сільська рада Тернопільської області своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), не скористалися. 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 квітня 2025\~року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 01 жовтня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача адвокат Гребенар О.В. у судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, проте подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, висловив прохання позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак подали заяви про розгляд справи без їх участі, позов визнають та просять його задовольнити. У судове засідання Підгороднянська сільська рада Тернопільської області не з`явилася, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. [INFO] народився [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , запис за №\~6, місце реєстрації с. Почапинці Козлівського району Тернопільської області, матір`ю якого є [PERSON] (а.с.\~13). 02 липня 1977 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , актовий запис за №\~14, видане (повторно) відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції (а.с.\~12). [INFO] народився [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , запис за №\~31, видане Почапинською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.\~11). [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , відповідний запис за №\~13, виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України, батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.\~10). Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 листопада 1988 року, будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований на [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з п`ятьох членів, головою якого є [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів №\~275 від 21 листопада 1988 року. Реєстровий напис на документі про право особистої власності та записаний в реєстрову книгу №\~1 стор.161. За реєстром №\~81 30 листопада 1988 року (а.с.\~18). 28 січня 2008 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений секретарем Почапинської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Мудрою Г.С., зареєстровано в реєстрі за №\~06, на ім`я [PERSON] , в якому заповіла все своє майно, з чого б воно не складалося і де б не знаходилось, і все те, на що за законом матиме право. [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] , актовий запис №\~27, видане Почапинською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області України (а.с.\~14). 28 березня 2013 року [PERSON] подав заяву до Тернопільської РДНК про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа №\~156/2013р., заява №\~397. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №\~33606873 від 28 березня 2013 року, була заведена спадкова справа №\~54309994 після смерті [PERSON] , номер у нотаріуса 153/2013 р. (а.с.\~28). Також, 14 квітня 2014 року [PERSON] подав заяву до Тернопільської РДНК про прийняття спадщини, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа №\~156/2013р., заява №\~529. 14 квітня 2014 року та 04 серпня 2014 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю., було видано 5 свідоцтв про право на спадщину за заповітом [PERSON] , спадкова справа №\~156/2013 р., зареєстровані в реєстрі за №\~2-535, №\~2-538, №\~2-542, №\~2-544, №\~2-1001. Як вказано у відповіді Тернопільської районної державної нотаріальної контори №\~3024/01-16 від 25 жовтня 2013 року, після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , в Тернопільській РДНК заведена спадкова справа за №\~156/2013р. 28 березня 2013\~року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за заповітом, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка на користь [PERSON] склала заповіт, посвідчений Почапинською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 18\~листопада 2009 року за реєстром №\~86. Інші спадкоємці в нотаріальну контору не зверталися (а.с.\~30). 10 липня 2017 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений сільським головою Почапинської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Палига М.С., зареєстровано в реєстрі за №\~42, на ім`я [PERSON] , в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він згідно із законом буде мати право (а.с.\~32). [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть, серія [NUMBER] , актовий запис №\~30, видане Підгороднянською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області (а.с.\~15). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №\~69006691 від 23 травня 2022\~року, була заведена спадкова справа №\~69302514 після смерті [PERSON] , номер у нотаріуса 229/2022 (а.с.\~29). 24 травня 2022 року [PERSON] написала заяву компетентним органам, яка посвідчена секретарем Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Войтович І.М., в якій вказала про відмову в спадкуванні обов`язкової частки у спадковому майні померлого [PERSON] , належну їй як непрацездатній за віком (а.с.\~31). Відповідно до довідки Почапинського старостинського округу Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області №\~18-07/5-11 від 20 лютого 2025 року, будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] рахувалось за [PERSON] , станом на 15 квітня 1991 року двір колгоспників. Голова двору [PERSON] , 1926 року народження (померла); син [PERSON] , 1954 року народження (помер); невістка [PERSON] , 1958 року народження; онук [PERSON] , 1984 року народження; онук [PERSON] , 1979 року народження (а.с.\~27). Згідно інформаційної довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації №\~202 від 24 лютого 2025 року, за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року житловий будинок з прибудовою і підвалом літ. «А», загальною площею 96,6 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., хлів-літня кухня з підвалом літ. «Б», огорожа «1» на [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого Тернопільською районною радою 30\~листопада 1988 року на підставі рішення виконкому №\~275 від 21 листопада 1988 року та записано 30\~листопада 1988\~року в реєстрову книгу №\~1 за реєстром №\~81 (а.с.\~26). 24 лютого 2025 року на замовлення [PERSON] був виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, на [ADDRESS] , загальною площею 103 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., та господарських будівель та споруд. Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності: ТІ01:6764-1960-3071-1417 (а.с.\~19 25). 30 травня 2023 року державним нотаріусом Тернопільського РДНК Осадчук В.Ю. видано 5\~свідоцтв про право на спадщину за заповітом, спадкова справа №\~229/2022, зареєстровані в реєстрі за №\~287, №\~288, №\~289, №\~290, №\~291, [PERSON] на спадщину. Зокрема, щодо земельної ділянки, площею 0,2511 га, що розташована в [ADDRESS] та належала померлому [PERSON] , кадастровий номер: 6125287000:03:001:0220, цільове призначення (використання) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.\~33). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №\~334013542 від 30 травня 2023\~року зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 0,2511 га., що розташована на [ADDRESS] , кадастровий номер: 6125287000:03:001:0220, цільове призначення (використання) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.\~33 зворотна сторона, 34). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №\~495/02-31 від 18 березня 2025 року, постановленою державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Осадчук В.Ю., відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , частка якого належала померлому особисто, а інша частка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с.\~16, 17). У довідці про надання інформаційно-консультаційних послуг від 07 квітня 2025 року вказано, що оціночна вартість житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 103,2 кв.м., житловою площею 51,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] становить 350\~000\~грн (а.с.\~35). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №\~9-зп). Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами частин першої третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року №\~6-р(ІІ)/2022). У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома). Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року №\~6-р(ІІ)/2022). Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. Так, частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга). Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина\~друга); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя). Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За статтею 328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша); право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга). Якщо певне право, зокрема право власності, порушено, не визнається або оспорюється кожна особа має право на його захист (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Пунктом 1 частини другої цієї статті ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного право є визнання права. 2.3. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). За статтею\~1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218). Аналіз приписів статей 1216 1218 ЦК України у їх системному зв`язку зі статтею\~328 ЦК\~України дає підстави для висновку, що спадкування є однією з підстав виникнення права власності. Як встановлено частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається її спадщина. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 2.4. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У частині другій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Частиною третьою цієї статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013\~року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на час завершення спорудження будинку, регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №\~56 від 13 грудня 1995 року; далі Інструкція), та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №\~7/5 від 07 лютого 2002 року (далі Тимчасове положення). У пункті 4 Інструкції було зазначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міського типу, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з пунктом 1.6 Тимчасового положення державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно. Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт (пункт 1.7 Тимчасового положення). Відповідно до розділу ІІІ Інструкції про порядок оформлення права власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів реєстрація здійснюється, зокрема, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам; окремо складаються списки на будинки та домоволодіння, належні державним, кооперативним та громадським установам, підприємствам і організаціям на підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це або реєстраційне посвідчення (пункт 20 Інструкції). Тож зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом №\~1952. Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності. Відповідно до статей 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України від 21\~лютого 2005 року №\~19-32/319 у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом №\~1952, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Згідно пункту 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №\~5, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно підпунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, дане питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №\~1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону №\~1952 та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Статтею 31 Закону №\~1952 встановлено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Листом Міністерства юстиції №\~8.4-35//18/1 від 23 лютого 2016 року, щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудованих до 05 серпня 1992 року, надано роз`яснення, що єдиним документом, який засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №\~7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року №\~24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно до статті 16 ЦК України, він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на частку житлового будинку [ADDRESS] , яка належала його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, а саме: не зареєстрував своє право власності на неї, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємців права на спадщину. Після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , позивач не може оформити право на спадщину, у зв`язку з тим, що останній не встиг до кінця оформити спадкового права після смерті матері [PERSON] . Крім того, дружина [PERSON] написала заяву, в якій вказала, що відмовляється від прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка. Право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , прийняв спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг через відсутність правовстановлюючого документу за спадкодавцем на спірне майно, у зв`язку з чим за ним належить визнати право власності на вказане майно, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] . ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви 3.1. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем доведено наявність обставин необхідних для набуття ним права власності, враховуючи, що позивач прийняв спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на 2/5 житлового будинку в нотаріальній конторі не може, його право підлягає захисту, а позовні вимоги задоволенню. Спір підлягає розгляду в судовому порядку, оскільки іншим шляхом його вирішити не можливо, а набуття позивачем права власності на 2/5 частки житлового будинку не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. 3.2. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до\~частини першої,\~пункту 1\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Розподіляючи судові витрати у виді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідача, судові витрати покладаються на позивача. Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на [PERSON] в межах ним понесених.

Outcome: approved