Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

В квітні 2025 року позивач Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , стягнувши з [PERSON] , аліменти на утримання її малолітньої дочки, в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи тим, що в ході розгляду справи встановлено, що 31 березня 2025 року близько 12:00 години до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від адміністрації комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» надійшло повідомлення про те, що [INFO] в пологовий будинок в стані алкогольного сп`яніння поступила громадянка [PERSON] , [INFO] , та цього дня о 2 годині 30 хвилин народила живу доношену дитину жіночої статті масою 2,550 кг. Породілля не відмовляється від дитини але її стан викликає загрозу для життя та/або здоров`я дитини. 03 квітня 2025 року дитину з пологового будинку переведено до комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» та на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 08 квітня 2025 року № 291 «Про негайне відібрання новонародженої дитини у матері та захист її особистих прав» відібрано від її матері. На виконання цього рішення службою у справах дітей Білоцерківської міської ради вжито заходи щодо реєстрації народження дитини та тимчасового влаштування дитини. Також звертають увагу суду на те, що відповідачка вже позбавлялася батьківських прав щодо двох старших дітей (рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2019 року, справа № 693/1463/18). Вважають, що вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків. Позбавлення батьків дитини батьківських прав у цьому випадку допустиме та відповідає інтересам дитини, оскільки наявна їхня вина і вони не хочуть та не можуть змінити свою поведінку на краще ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу між суддями від 15.04.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 19-20 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Згідно відповіді № 1296480 від 16.04.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, [PERSON] , [INFO] з 19.09.2016 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 24 ). Частиною 1 статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача ( ч. 1 ст. 28 ЦПК України ). Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. У роз`ясненнях, що містяться в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року ( які є чинними) зазначено, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (що узгоджується із ст. 27 чинного ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК) (що узгоджується із ч. 15 ст. 28 чинного ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК (що узгоджується із ч.1 ст. 28 чинного ЦПК України). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18. А відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права. Така вимога і міститься у частині 4 статті 263 ЦПК України, де зазначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Справи про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів розглядаються за місцем проживання відповідача (того з батьків, кого хочуть позбавити прав). Однак, якщо позивач об`єднує ці вимоги в одному позові, він має право подати його за власним вибором - за місцем проживання відповідача або за місцем проживання позивача. Приймаючи до уваги, що позивачем заявлені дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів, суддя вважає, що оскільки позов був пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є його правом. Отже, дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 17.04.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено в підготовче судове засідання у справі на 15 годину 30 хвилин 29.05.2025 ( а. с. 25-26 ). За клопотання відповідача підготовче судове засідання було відкладено на 18.06.2025 ( а. с. 33-36 ). За клопотанням представника позивача оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 08.07.2025 ( а. с. 38-40 ). 08.07.2025 за вх. № 38158 судом отримано заява ( а. с. 42 ) разом з уточненою позовною заявою ( а. с. 43-46). Уточнена позовна заява обґрунтована наступним. Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Проте, відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо їхньої малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В ході розгляду справи встановлено, що 31 березня 2025 року близько 12:00 години до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від адміністрації комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» надійшло повідомлення про те, що 31 березня 2025 року в пологовий будинок в стані алкогольного сп`яніння поступила громадянка [PERSON] . [INFO] , та цього дня о 2 годині 30 хвилин народила живу доношену дитину жіночої статті масою 2,550 кг. Породілля не відмовляється від дитини але її стан викликає загрозу для життя та/або здоров`я дитини. Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради негайно після отримання вказаного повідомлення разом із представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб було проведено оцінку рівня безпеки дитини. З`ясовано, що фахівцем із соціальної роботи неодноразово здійснювалися візити за місцем проживання [PERSON] , але потрапити в помешкання не вдавалося, на залишені повідомлення вона не реагувала. Зі слів сусідів, [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, бродяжить, зловживає алкоголем. В кімнаті безлад, брудно, захаращено, стоїть неприємний запах, немитий посуд, розкидані пусті плашки з-під алкоголю та недопалки, жінка свої природні потреби справляла у кімнаті. Мати дитини перебуває у шлюбі з громадянином [PERSON] , [INFO] , та проживає у його житлі. [PERSON] на той час перебував на військовій службі, інших родичів, які могли б забрати дитину на виховання не встановлено. За результати проведення оцінки рівня безпеки дитини представники комісії із числа вищезазначених установ, які проводили оцінку рівня безпеки дитини, дійшли висновку про негайне відібрання дитини у її матері, оскільки мати дитини не спроможна наразі займатися вихованням та утриманням дитини, у разі передачі її дитини, це становитиме пряму загрозу для життя та здоров`я новонародженої дитини. 03 квітня 2025 року дитину з пологового будинку переведено до комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» та на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 08 квітня 2025 року № 291 «Про негайне відібрання новонародженої дитини у матері та захист її особистих прав» відібрано від її матері. На виконання цього рішення службою у справах дітей Білоцерківської міської ради вжито заходи щодо реєстрації народження дитини та тимчасового влаштування дитини. Батько дитини [PERSON] після народження дочки прибув до м. Біла Церква. З того часу і дотепер він не звертався до служби у справах дітей з питання повернення дитини в його сім`ю, зловживає алкоголем. Відповідно до інформації служби у справах дітей Жашківської міської ради Черкаської області малолітня дочка відповідачів з 23 квітня 2025 року і дотепер виховується в сім`ї патронатного вихователя [PERSON] . Згідно з інформацією патронатного вихователя батьки за період перебування дитини у його сім`ї дочкою не цікавилися, за інформацією щодо стану її здоров`я та потреб не зверталися. Згідно з інформацією Білоцерківського міського центру соціальних служб з 19 травня 2025 року відповідачам надається послуга соціального супроводу сімей (осіб), які перебувають у складних життєвих обставинах. Фахівцем із соціальної роботи спільно з відповідачами узгоджено план соціального супроводу, яким передбачено працевлаштування матері дитини, визначення рівня батьківського потенціалу батька дитини, проходження відповідачами тренінгового курсу «Батьківство в радість», проходження медичного обстеження та в разі потреби лікування від алкогольної залежності, сплата заборгованості за отримані комунальні послуги, створення належних умов для проживання дитини, придбання для дитини дитячого ліжка, постільної білизни, одягу. Однак відповідачі не виконують рекомендації фахівця із соціальної роботи, не пройшли медичне обстеження та лікування від алкогольної залежності, не створили належних умов для проживання дитини. Також звертають увагу суду на те, що відповідачка вже позбавлялася батьківських прав щодо двох старших дітей (рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 01 серпня 2019 року, справа № 693/1463/18). Вважають, що вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків. Позбавлення батьків дитини батьківських прав у цьому випадку допустиме та відповідає інтересам дитини, оскільки наявна їхня вина і вони не хочуть та не можуть змінити свою поведінку на краще. Просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , щодо їх малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та стягнути з кожного з відповідачів, аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх її/його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття ( а. с. 43-46 ). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 08.07.2025 залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача [PERSON] ( а. с. 72-74 ). Ухвалою суду від 28.08.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 23.09.2025 ( а. с. 82-84 ). Розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою відповідачів, останнього разу, розгляд справи було відкладено до 13.11.2025 ( а. с. 102 ). В судове засідання учасник справи не з`явились. Так, позивач Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради була повідомлена належним чином про дату, час та місце слухання справи, про що в матеріалах справи свідчить Довідка про доставку електронного документу, яке було доставлено 23.10.2025 ( а. с. 106 ). Водночас, 13.11.2025 за вх. № 66442 від представника позивача Махаринського Г.В. надійшла заява, в якій просив розглядати справу за відсутності представника позивача. Вказаний позов просить задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечую ( а. с. 108 ). Відомості щодо належного повідомлення відповідачів на час розгляду справи не надійшли. В свою чергу, матеріали справи містять відомості, що на неодноразовий виклик відповідачів та направлення кореспонденції з суду, в тому числі судових повісток, відповідачі не отримували судові повістки, на адресу суду повернулися ( неодноразово ) поштові конверти в яких причина повернення без вручення вказана працівниками пошти, за закінчення терміну зберігання та адресат відсутній за вказаною адресою ( а. с. 97, 98, 99, 100 ). Однак, в справі міститься Телефонограма № 24 від 12.11.2025, якою повідомлено відповідача [PERSON] про розгляд справи 13.11.2025, в якій останній є відповідачем щодо позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів ( а. с. 107 ). В свою чергу, відповідачі обізнані, що на розгляді в суді перебуває цивільна справа за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області до них про позбавлення їх батьківських прав та стягнення аліментів, оскільки відповідач [PERSON] приймала участь в підготовчому засіданні 29.05.2025 ( а. с. 33-36 ) та 18.06.2025 ( а. с. 38-40 ), а також [PERSON] та [PERSON] отримували кореспонденцію з суду ( ухвалу від 08.07.2025 ), якою був в якості співвідповідача залучений [PERSON] та в якій зазначалося про відкладення підготовчого засідання на 28.08.2025, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові рекомендовані повідомлення про вручення ( а. с. 76, 77 ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами. З урахуванням того, що відповідачі не отримують кореспонденцію з суду, відповідач [PERSON] повідомлений про дату, час та місце слухання справи, про що складена телефонограма, відповідачам було відомо про наявність на розгляді в суді даної цивільної справи про позбавлення їх батьківських прав, вони повинні ( зобов`язані ) з розумним інтервалом часу самі цікавитися провадженням у їх справі, добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, та оскільки від останніх не надходило жодних заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву, суд визнав можливим проведення судового засідання за відсутності відповідачів, враховуючи таку поведінку останніх, а також враховуючи строки розгляду ( позивач в квітні місяці 2025 звернувся з даним позовом до суду ). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, позивач ( представник ) скористувався вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Заяв та клопотань з боку відповідачів на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлені відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду у відповідності до вимог ЦПК України, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надали відзив і позивач ( представник ) не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. 13 листопада 2025 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Так, згідно наявного в матеріалах справи свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьками останньої вказані [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 47 ). Вказане свідоцтво серії [NUMBER] , видане 10 квітня 2025 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), актовий запис № 421. Встановлено, що 31 березня 2025 року близько 12:00 години до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від адміністрації комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» надійшло повідомлення про те, що 31 березня 2025 року в пологовий будинок в стані алкогольного сп`яніння поступила громадянка [PERSON] . [INFO] , та цього дня о 2 годині 30 хвилин народила живу доношену дитину жіночої статті масою 2,550 кг. Породілля не відмовляється від дитини, але її стан викликає загрозу для життя та/або здоров`я дитини ( а. с. 48 ). Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради негайно після отримання вказаного повідомлення разом із представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб було проведено оцінку рівня безпеки дитини, про що свідчить в матеріалах справи відповідний Акт ( а. с. 49-53 ). Згідно інформації, наданої Білоцерківським міським центром соціальних служб начальнику служби у справах дітей БМР від 31.03.2025 за № 245/02-15, вбачається, що фахівцем із соціальної роботи неодноразово здійснювалися візити за місцем проживання [PERSON] , але потрапити в помешкання не вдавалося, на залишені повідомлення вона не реагувала. Зі слів сусідів, [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, бродяжить, зловживає алкоголем. В кімнаті безлад, брудно, захаращено, стоїть неприємний запах, немитий посуд, розкидані пусті плашки з-під алкоголю та недопалки, жінка свої природні потреби справляла у кімнаті. Мати дитини перебуває у шлюбі з громадянином [PERSON] , [INFO] , та проживає у його житлі. [PERSON] на той час перебував на військовій службі, інших родичів, які могли б забрати дитину на виховання не встановлено. [PERSON] на зауваження сусідів не реагує. В ході збору інформації з`ясовано, що [PERSON] позбавлена батьківських прав по відношенню до двох старших дітей, є уродженкою Жашківського району ( а. с. 54 ). 03 квітня 2025 року дитину з пологового будинку переведено до комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2» та на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 08 квітня 2025 року № 291 «Про негайне відібрання новонародженої дитини у матері та захист її особистих прав» відібрано від її матері ( а. с. 55). Встановлено, що на виконання вищевказаного рішення, службою у справах дітей Білоцерківської міської ради вжито заходи щодо реєстрації народження дитини ( а. с. 58 ) та тимчасового влаштування дитини в сім`ю патронатного вихователя, про що свідчить рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради за № 102 від 23.04.2025 ( а. с. 64 ), Наказ служби у справах дітей Жашківської міської ради № 26 від 23.04.2025 про передачу [PERSON] до сім`ї патронатного вихователя ( а. с. 66) та Акт про факт передачі дитини патронатному вихователю [PERSON] від 23.04.2025 ( а. с. 65 ). Відповідно до рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 01.08.2019, позбавлено батьківських прав [PERSON] , [INFO] стосовно її неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та стягнуто з останньої аліменти на утримання неповнолітніх дітей, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку ( доходу ) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, шляхом зарахування коштів на особові рахунки дітей, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 22.12.2018 року ( а. с. 67-69 ). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 09.06.2025, обстеження здійснено за адресою: [ADDRESS] . Житло знаходиться в гуртожитку, складається з однієї житлової кімнат у кімнаті брудно, не прибрано, не провітрюється ( стояв неприємних запах ), з холодильника йшов не приємний запах. Житло потребує косметичного ремонту та систематичного прибирання й провітрювання. Відсутнє дитяче ліжко, одяг. Від матері дитини відчувався сильний не приємних запах. [PERSON] , [INFO] , мати дитини, не працює ( а. с. 70 ). Згідно листа служби у справах дітей Жашківської міської ради від 03.09.2025 за № 158/01-07, спрямованого службі у справах дітей Білоцерківської міської ради вбачається, що малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , рішенням виконавчого комітету Жашківської міської ради влаштована в родину патронатного вихователя з 23.04.2025. Батьки малолітньої дитини протягом квітня-вересня до служби у справах дітей Жашківської міської ради з метою отримання інформації про дитину під час її перебування у сім`ї патронатного вихователя, участі у засіданнях міждисциплінарної команди не зверталися. Контакт з дитиною не підтримували, не співпрацювали з патронатним вихователем та службою у справах дітей щодо забезпечення прав та інтересів дитини ( а. с. 90 ). Письмовим повідомленням патронатного вихователя від 03.09.2025, що додається до вищевказаного листа служби у справах дітей Жашківської міської ради, патронатний вихователь [PERSON] зазначив, що за період влаштування дитини в їх родину, а саме з 23 квітня 2025 року і по теперішній час, батьки дівчинки жодного разу не цікавилися станом здоров`я дитини, її розвитком, потребами. Дитина розвивається відповідно до її віку. Перебуває на обліку в КНП «ЦПМСФ» ( а. с. 91 ). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 18 вересня 2025 року за № 735, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо їхньої малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 88 ). Враховуючи ту обставину, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов`язків, позивач служба у справах дітей БМР просить суд позбавити останніх батьківських прав відносно їхньої малолітньої доньки. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років ( ч. 1 ст. 165 СК України ). Згідно з пунктом 7 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 585 (зі змінами), координацію діяльності щодо виявлення та захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, а також безпосереднє ведення їх справ здійснюють служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. Статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» визначено, що одними із основних завдань служби у справах дітей є проведення роботи з соціально-правового захисту дітей, запобігання їх бездоглядності, вжиття заходів для соціального захисту дітей. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Водночас, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими та обізнаними про наявність на розгляді в суді даної цивільної справи щодо позбавлення останніх батьківських прав відносно їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , але жодних заяв та клопотань від останніх на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядилися своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідачів. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] свідомо ухиляються від покладеного на них обов`язку по вихованню своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не відвідують, не надають матеріальної допомоги на її утримання, не приймають участь в її житті, тощо. Враховано судом і особистість відповідача [PERSON] , яка вже позбавлялася батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей, про що свідчить вищевказане судове рішення. За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідачі по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляються від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення їх батьківських прав. В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку неналежну поведінку матері та батька по відношенню до своєї дитини, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідачів, окрім позбавлення їх батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідачів батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам дитини. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування батьками своїми батьківськими обов`язками, є всі підстави щодо позбавлення відповідачів батьківських прав. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачі дійсно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, чим створюють загрозу для дитини. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17). Судом під час розгляду справи не було встановлено, що відповідачі мають бажання спілкуватися і приймати участь у вихованні своєї доньки [PERSON] , [INFO] . З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо їхньої малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , враховуючи інтереси дитини та відповідно погоджується з висновками органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку ( доходу ) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На підставі ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебуванні в статусі безробітного. Отже, нормами чинного законодавства визначено, що відсутність доходів не знімає з боржника обов`язки по сплаті аліментів. До того ж, факт відсутності можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє від обов`язку по утриманню дитини. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Враховуючі матеріальне становище дитини, матеріальне становище відповідачів, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з кожного, в розмірі 1/4 частини від усіх її ( його ) доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на особовий рахунок дитини відкритий у банківській установі, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. Відповідно до пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставки судового збору, розмір яких, з урахуванням прожиткового мінімуму, з 01.01.2024 становить: позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1 211,20 гривень; позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем (ФОП) - 1% ціни позову, але не менше 1 211,20 гривень (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та не більше 15140 гривень (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Якщо в позові об`єднано дві і більше вимоги, судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо. Постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23). Як вбачається з позовних вимог позивача, позовні вимоги останнього складаються з двох вимог, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд врахує, що за подання позову немайнового характеру особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону України "Про судовий збір", що складає 1 211,20 гривень та оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат щодо вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з відповідачів стягуються судові витрати у розмірі судового збору визначено державою для розгляду справ даної категорії - 1 211,20 гривень ( за кожну вимогу ), а всього по 2 422,40 гривень з кожного з відповідачів. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved