Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої представник зазначила, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , яка була зареєстрована та постійно проживала у с. Подобовець, Хустського (колишнього Міжгірського) району Закарпатської області. На день смерті [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (до перенумерації 111), а також земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,6048 га. За життя спадкодавиця не перебувала у шлюбі та склала заповіт, яким: - частини житлового будинку з надвірними будовами та земельну ділянку площею 0,5000 га заповіла позивачці [PERSON] ; - частину житлового будинку з надвірними будовами та земельну ділянку площею 0,1048 га [PERSON] . Позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із матір`ю до її смерті за вказаною адресою. Інший спадкоємець [PERSON] спадщину не прийняла, оскільки з 1992 року проживає у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. У квітні 2025 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом. Однак у видачі свідоцтв було відмовлено з мотивів відсутності відмітки про реєстрацію місця проживання позивачки за тією ж адресою, що й спадкодавиця. Нотаріус послався на п. 3.19-3.20 глави 10 розд. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, відповідно до якого факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем підтверджується довідкою органу реєстрації. Відтак, оскільки реєстрація позивачки була за іншою адресою, нотаріус вказав на необхідність звернення до суду для встановлення факту прийняття спадщини шляхом постійного проживання. Позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом із померлою матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Останнім місцем проживання спадкодавиці також було вказане домоволодіння. Таким чином, відмова нотаріуса є підставою для судового звернення з вимогою про: - встановлення факту постійного проживання позивачки зі спадкодавицею на час її смерті; - визнання за позивачкою права власності на майно у порядку спадкування, а саме: --- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; --- земельні ділянки загальною площею 0,605 га (0,0725 га ур. «Біля будинку»; 0,0643 га ур. «Липка»/«Гаївське»; 0,2923 га та 0,1757 га ур. «Четверть»). Ухвалою суду від 28.08.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.09.2025 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 02.10.2025 року по справі витребувано докази. Представник позивачки подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі довірительки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника. Сільська рада визнала позовні вимоги. [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши про визнання позовних вимог у повному обсязі. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов таких висновків Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом установлено, що [INFO] , померла мати позивачки [PERSON] , яка була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 19-21). Станом на день своєї смерті [PERSON] була власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,6048 га, що підтверджується випискою з по господарської книги № 272 від 03.04.2025 року та Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010125 від 26 січня 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 177 (а.с. 22, 23, 26). При житті, мати позивачки склала заповідальне розпорядження, яким (три четверті) частини жилого будинку з надвірними будовами, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельну ділянку в кількості 0,5000 гектара, заповіла позивачці [PERSON] , а (одну четверту) частину жилого будинку з надвірними будовами, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельну ділянку в кількості 0,1048 гектара, заповіла [PERSON] . Позивачка прийняла спадщину до майна померлої матері шляхом постійного проживання разом з померлою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконкому Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 10.03.2022 року № 282 (а.с. 24). Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] , - спадщину до майна [PERSON] не прийняла (а.с. 66). Позивачка через свого представника звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті матері [PERSON] . Приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Корбутяк І. В. довідкою від 29 квітня 2025 року № 66/01-16 відмовила у видачі свідоцтв, зазначивши, що позивачка не підтвердила прийняття спадщини шляхом постійного спільного проживання зі спадкодавцем, оскільки її реєстрація місця проживання на день смерті матері була за іншою адресою. У зв`язку з цим нотаріус рекомендувала звернутися до суду для встановлення факту прийняття спадщини або продовження строку її прийняття. В довідці виконкому Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 10.03.2022 року № 282, зазначено, що останнім постійним місцем проживання померлої є [ADDRESS] . Разом із померлою, до її смерті, проживала [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно положень статті 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом. Суд вважає, що підстави, на які послався нотаріус, не є достатніми для відмови позивачці у реалізації її спадкових прав. Подані матеріали свідчать про законність прийняття спадщини. При цьому встановлено, що спадкодавець за життя набув право власності на майно, яке після його смерті стало предметом спадкування. Позивачка, як спадкоємець за законом, прийняла спадщину у спосіб, передбачений чинним законодавством, що підтверджується належними та допустимими доказами, дослідженими судом. З огляду на наведені обставини, визнання позову відповідачем та відсутність даних про порушення прав чи законних інтересів інших осіб, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved