Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

[PERSON] пред`явив до суду позов шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради, яким просить суд: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі з відповідачем він ніколи не перебував. У відповідачки також від першого шлюбу є дочка [PERSON] , 2014 року народження. Майже одразу після народження сина, сторони переїхали з м. Бахмута Донецької області до м. Мерефа Харківського району Харківської області, де проживали однією сім`єю. З часом між сторонами на підставі побутових справ почали виникали конфлікти та непорозуміння, що призвело до припинення відносин, в зв`язку з чим в 2021 році відповідач з обома дітьми повернулась до родичів до м. Бахмута. Через деякий час позивач разом зі своєю матір`ю відвідав дитину у м. Бахмут та з`ясував, що відповідачці важко одночасно доглядати за двома малолітніми дітьми, вона не справляється з їхнім вихованням. У зв`язку з цим відповідачка не заперечувала проти того, щоб син проживав разом із батьком. З середини 2021 року син постійно проживає разом з ним у м. Мерефа Харківського району Харківської області. Вихованням сина займається позивач та бабуся (матір позивача). Відповідачка іноді телефонувала, але активно спілкуватись безпосередньо з дитиною не виявляла бажання. Позивач зазначає, що коли почалось повномасштабне вторгнення і його було призвано до лав Збройних Сил України, відповідачка, знаючи про це, не виявила бажання забрати сина до себе на Західну України, де проживає як внутрішньо переміщена особа. З того моменту [PERSON] , [INFO] , виховує лише бабуся, оскільки [PERSON] фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач посилається на те, що він є учасником бойових дій, і його життю щомиті загрожує небезпека, а сином опікується лише бабуся, він прохав свою матір зв`язатися з відповідачем та переконати її потурбуватись про сина, якщо з ним щось трапиться під час бойових дій і хлопчик залишиться лише з бабусею. [PERSON] намагалася встановити зв`язок з [PERSON] та переконати її, що дитина потребує уваги та турботи, що дитині потрібні батьки, однак відповідачка уникала спілкування, вказуючи на те, що сину краще зростати з батьком, а вона не може піклуватися одночасно про двох дітей. В 2022 році відповідач уклала шлюб та змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , вона була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа спочатку в Галицькому районі Івано-Франківської області, потім в м. Івано - Франківську. Розшукуючи відповідача, позивач через представника звертався до органів поліції та органів опіки, сподіваючись, що з нею проведуть роз`яснювальну бесіду та пробудять у неї розуміння її власної відповідальності за життя та долю дитини. Однак, ці заходи виявились безрезультатними. 09 квітня 2023 року працівниками служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради спільно з інспектором ювенальної превенції Івано-Франківського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області здійснено виїзд за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак, двері ніхто не відчинив, тому відповідачці було залишено запрошення прийти в Службу у справах дітей. Наступного дня зателефонував чоловік, який представився мешканцем даного житла, та повідомив, що [PERSON] йому невідома та за вказаною адресою ніколи не проживала. Працівником Служби було проведено бесіду з [PERSON] за контактним номером телефону [NUMBER] . В результаті бесіди, остання повідомила, що вона не має можливості фінансово забезпечувати дитину, оскільки утримує свою літню матір та розуміє, що невиконання нею батьківських обов`язків, тягне за собою в тому числі позбавлення батьківських прав. З часом відповідачка сама зв`язалася з матір`ю позивача та повідомила їй, що дзвінки органів опіки та інспектора ювенальної превенції за місцем навчання її старшої дочки негативно позначаються на ній, вона не бажає, щоб її турбували, розшукували за поточним місцем проживання, оскільки вона свою позицію стосовно сина повідомила, утримувати його у неї можливості немає, брати участь у його вихованні вона не планує. Майже протягом 4 років відповідач не допомагає позивачу в утриманні сина, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню хлопчиком загальновизнаних норм моралі, не займається його вихованням, не бере участь у його житті, не цікавиться ані духовним, ані фізичним здоров`ям дитини, не супроводжує розвиток хлопчика та його підготовку до самостійного дорослого життя. Відповідач фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Позивач вважає, що переїжджаючи на значну відстань, на Західну Україну, до м. Івано-Франківськ, відповідачка мала усвідомлювати, що не зможе надавати безпосередньо допомогу у забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування сина,що вона не матиме тісного психоемоційного зв`язку з дитиною, не буде для сина тим значущим дорослим, якого дитина потребує для гармонійного психологічного розвитку, на якого дитина може покластись і відчути себе у безпеці з турботливою та люблячою мамою, яка завжди на стороні дитини і яка може її заспокоїти. Цей фактор чи не найбільш болючий, адже саме відсутність постаті матері та відносини з нею негативно вплинуть на формування характеру дитини, на всі складові її виховання. Тим більше в умовах війни, коли дитина знає, що батько на війні і йому загрожує небезпека. Враховуючи, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , матеріально не забезпечує сина, позивач звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2024 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справа призначена до розгляду в підготовчому засіданні. 22 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, в якому остання зазначила, що вона має спільного сина з позивачем по справі [PERSON] . До народження сина сторони мали намір створити сім`ю та вели подружнє життя, однак з часом їх стосунки погіршились та вони прийняли рішення не продовжувати спілкування та проживати окремо. За спільною згодою сторін було вирішено, що дитина [PERSON] буде проживати разом з батьком. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідачка залишилась без житла та роботи. На даний час вона не має постійного місця проживання, роботи та заробітку, її стан здоров`я погіршився. Відповідач перебуває на утриманні чоловіка. Крім того, вона має на утриманні старшу дочку - [PERSON] , 2014 року народження. Її фізичний та моральний стан не дозволяє піклуватися про двох дітей та утримувати їх, тому, вона вважає, що вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав є обґрунтованими та законними. Що стосується вимог в частині стягнення аліментів, то відповідач зазначає, що вона не має постійного доходу, тому просить стягнути з неї аліменти у твердій грошовій сумі, в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 січня 2025 року, постановлену без видалення судді до нарадчої кімнати, вирішено питання про допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13 січня 2025 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Пожидаєв В.О. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідачка [PERSON] , належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Зінченко К.Г. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, в подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] - адвоката Пожидаєва В.О., представника третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради Зінченко К.Г., допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, оцінивши докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 26 червня 2020 року Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №259. Матір`ю [PERSON] зазначена громадянка України [PERSON] , батьком записано громадянина України [PERSON] 02 липня 2022 року відповідач по справі [PERSON] зареєстрували шлюб з [PERSON] у Індустріальному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) за актовим записом №514, під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , виданий 02 липня 2022 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №269 від 19 лютого 2024 року. Згідно з актом обстеження умов проживання від 24 лютого 2028 року, підписаним головним спеціалістом сектору з профілактично-виховної роботи ССДС ММР - Зінченко К., головним спеціалістом сектору з усиновлення, опіки, піклування та розвитку сімейних форм виховання ССДС ММР Онацькою Д., останніми з метою обстеження житлово- побутових умов проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок складається з трьох житлових кімнат, вітальні, ванної кімнати та коридору. Загальна площа будинку 51 кв.м. Санітарно-гігієнічні норми не порушені, будинок електрифікований, газифікований, мається водопостачання та водовідведення. У дитини є окрема кімната, в якій є ліжко, шафа для речей, стілець, місце для ігор. Хлопчик забезпечений сезонним одягом та взуттям, має іграшки, планшет. Хлопчик забезпечений усім необхідним для повноцінного розвитку та життя. У родині склалися доброзичливі стосунки. Зі слів бабусі мати хлопчика [PERSON] вихованням дитини не займається та з дитиною не проживає. Позивач по справі [PERSON] з 17 травня 2022року призваний на військову службу за мобілізацією, що підтверджується довідкою [INFO] №690 від 26 липня 2022 року. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщено особи №1601-5003047127 від 23 листопада 2023 року фактичне місце проживання відповідачки по справі [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Висновком Органу опіки та піклування Мереф`янської міської ради №539/24 від 28 серпня 2024 року визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , 1985 року народження, щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, в судовому засіданні пояснила, що позивач разом з її онуком проживали з нею за адресою: [ADDRESS] . Також, до квітня 2021 року з ними проживала відповідачка по справі [PERSON] . Однак, в 2021 році відповідачка з сином [PERSON] та дочкою від іншого шлюбу повернулась до родичів до м. Бахмута. 06 червня 2021 року вона з сином [PERSON] на місяць забрали онука до себе. Через деякий час відповідачка зателефонувала та попросила, щоб [PERSON] ще трошки пожив з ними. На початку серпня вона разом з сином відвезли дитину до матері, а вже через деякий час вони остаточно зі згоди матері забрали дитину до себе. Спочатку [PERSON] інколи телефонувала. На початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України відповідач зателефонувала до неї та сказала, що вона евакуюється з міста Бахмута і після цього вона більше не телефонувала. Дитину забрати разом з собою відповідач не запропонувала. Вихованням дитини займається вона та її син, забезпеченням дитини займається лише син. Матір не займається вихованням сина, матеріальну допомогу вона також не надає, не телефонує дитині, не цікавиться її долею, в неї інша сім`я. Одного разу вона телефонувала на Новий рік з привітаннями, потім вона телефонувала та прохала, щоб вони її не розшукували. До 2021 року відповідачка належним чином виконувала свої батьківські обов`язки. Свідок зазначила, що вона особисто не пропонувала відповідачу забрати дитину до себе, перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу вона не чинить. Син також не пропонував відповідачу забрати дитину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що дитина мешкає разом зі своїм батьком позивачем по справі [PERSON] та його бабусею [PERSON] , матір дитини він ніколи не бачив. Зі слів позивача він знає, що мати з дитиною не контактує, життям дитини не цікавиться, матеріально дитину не забезпечує. Вихованням дитини займається матір позивача. Матеріально дитину забезпечує позивач. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини , піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток , забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя , поважати дитину. Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі "Ілля Ляпін проти Росії", заява № 70879/11) Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Враховуючи вищевикладене, суд висновує про те, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому. Оскільки позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, висновок фактично ґрунтується на доводах позовної заяви та заяві відповідачки щодо згоди на позбавлення батьківських прав. Зміст висновку свідчить про поверхневий підхід органу опіки та піклування до з`ясування фактичних обставин, зокрема, не досліджено реальні умови проживання матері, рівень її участі у вихованні дитини та взаємозв`язок з нею, можливість відновлення належного виховання дитини, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд з ним не погоджується. Крім того, суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що за спільною згодою сторін, дитина залишилася проживати разом з батьком [PERSON] , до 2021 року дитина проживала разом з матір`ю, яка належним чином виконувала свої батьківські обов`язки щодо дитини, що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідач була змушена декілька разів змінювати своє місце проживання. Відповідачка на даний час не має постійного місця роботи та заробітку, крім того, вона має на утриманні ще одну дитину, однак вона не відмовляється утримувати свого сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить її відзив, відповідно до якого вона згодна сплачувати аліменти на його утримання, що в свою чергу свідчить про її бажання приймати участь у житті дитини. Крім того, позивач зазначає, що відповідач інколи телефонувала, але не виявляла бажання спілкуватися безпосередньо з дитиною, однак суд вважає, що зазначені доводи є безпідставним, оскільки в силу свого віку дитина була неспроможна повноцінно спілкуватися будь з ким за допомогою телефону. Натомість, посилання позивача на те, що відповідач телефонувала, свідчать про те, що матір не втрачала інтересу до своєї дитини, в тому числі до участі у її вихованні. Щодо визнання позивачкою позову в частині позбавлення батьківських прав, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не є правом чи бажанням сторін, а є заходом захисту прав та інтересів дитини, який може бути застосований лише за наявності доведених фактів, що свідчать про реальну загрозу правам, здоров`ю чи розвиткові дитини. Сам по собі факт згоди відповідачки на позбавлення батьківських прав не доводить наявності таких обставин і не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав. Отже, з урахуванням принципу якнайкращих інтересів дитини, передбаченого статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, суд доходить висновку, що позбавлення відповідачки батьківських прав у даному випадку не відповідає інтересам дитини, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що слід попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. З приводу вимог позивача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом ч.ч. 1, 2, 3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. З аналізу змісту вказаних правових норм вбачається, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відтак, спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Як вбачається із позовної заяви, позивач з яким проживає малолітня дитина, визначив способом стягнення аліментів - їх присудження саме в частині від доходу. За ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як встановлено судом під час судового розгляду, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем під час судового розгляду. Оскільки, відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, суд вважає необхідним покладення на відповідача аліментного зобов`язання. Докази, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідачки від обов`язку утримувати дитину в матеріалах справи відсутні. Відповідач є працездатною особою, що свідчить про її здатність забезпечувати належний рівень утримання малолітньої дитини. Враховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, наявність на утриманні відповідачки неповнолітньої дитини [PERSON] , 2014 року народження, суд вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог позивача, щодо позбавлення батьківських прав, то підстав для стягнення з відповідача судового збору на користь позивача не вбачається. Однак, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання до суду позову з вимогами про стягнення аліментів в розмірі 1211,20 гривень (станом на день подання позову 20 червня 2024 року). На підставі викладеного і

Outcome: partial