Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,14 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0099 та площею 2,02 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0007, розташованих в межах території Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. В обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що ним 25 квітня 2002 року на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Лоцкинської сільської ради народних депутатів від 7 червня 2001 року було отримано Державний акт серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку площею 11.06 га на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району. Акт було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3003. У 2010 році він звернувся до відділу Держкомзему у Баштанському районі з заявою про встановлення меж його земельної ділянки. Було отримано відповідь (вихідний № Б-24-04 від 27.10.2010 року) про те, що 2006 році спеціалістами Миколаївського науково - дослідного та проектного інституту землеустрою проводилось оновлення планово-картографічного матеріалу земель сільськогосподарського призначення на території Лоцкинської сільської ради. При проведенні робіт було виявлено, що фактична площа його земельної ділянки менша, ніж зазначена у Державному акті. Позивачу було запропоновано переміщення меж його та сусідніх земельних ділянок, на що він погодився та в результаті чого йому було виділено у власність дві вищевказані земельні ділянки площею 9.14 га та 2.02. га і загальною площею 11.16 га. Державним реєстратором позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на вказані земельні ділянки, оскільки площа земельних ділянок, наданих на реєстрацію, є відмінною від площи вказаної в Державному акті серії III-МК №013484. Крім того, на одну з земельних ділянок зареєстровано право оренди, де орендодавцем вказано відповідача. Позивачу було роз`яснено щодо можливості вирішення даного питання в судовому порядку. На підставі вищевикладеного позивач просив визнати за ним право власності на вищевказані земельні ділянки. 08.05.2025 року до суду надійшов відзив на позов, згідного якого представник відповідача просив відмовити в позові в повному обсязі посилаючись на те, що позивач використав своє право на отримання земельної ділянки шляхом отримання сертифікату, Акту та передачі йому в натурі земельної ділянки (паю), на яку він дав згоду та не заперечував, підписуючи акту прийому-передачі земельних часток. Надання додаткових ділянок позивачу порушує права інших членів КСП та є неможливим, так як сертифікат на право на земельну частку (пай) позивачем використаний. Позивач не звертався до сільради з заявою та сертифікатом про виділ йому в натурі земельної частки (паю) та не скористався пропозицією відділу Держкомзему щодо переміщення меж земельної ділянки та видачі нового Державного акту. Державний акт на ім`я позивача серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку не скасований та не визнаний судом недійсним. 22.05.2025 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, згідно якої останній вказав, що вищевказані земельні ділянки були виділені йому органами Держкомзему в межах своїх повноважень, оскільки на момент виділення даних земельних ділянок саме до повноважень відділу Держкомзему у Баштанському районі відносилось виділення в натурі земельних ділянок, на той момент Інгульська сільська рада, Баштанського району, Миколаївської області не мала жодних повноважень щодо розпорядження землями на її території. Виділення та реєстрація в Державному земельному кадастрі двох вищевказаних земельних ділянок було здійснено в зв`язку з виявленням 2006 році спеціалістами Миколаївського науково - дослідного та проектного інституту землеустрою того, що фактична площа його земельної ділянки менша, ніж зазначена у його Державному акті. Йому було запропоновано переміщення меж його та сусідніх земельних ділянок, на що він погодився та в результаті чого ним отримано дві земельні ділянки. Ухвалою від 18.02.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою від 11.11.2025 року було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а також підтримання позову в повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. З наявної в матеріалах справи копії Державного акту серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку вбачається, що [PERSON] на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Лоцкинської сільської ради народних депутатів від 7 червня 2001 року №6 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 11.06 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району. Акт було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3003. Одночасно Державний акт відображає план зовнішніх меж земельної ділянки, яка представляє собою одну (цілісну) земельну ділянку. Земельна частка (пай) виділена позивачу однією земельною ділянкою. З копії акту встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків під охорону та зберігання від 05.01.2001 року вбачається, що на виконання рішення 19 сесії 23 скликання Лоцкинської сільської ради Баштанського району від 7 червня 2001 року №6 у відповідності з планом організації земельних ділянок (паїв) було виконано встановлення в натурі меж земельної ділянки переданої в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] в межах території Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області загальною площею 11,06 га. З повідомлення відділу Держкомзему у Баштанському районі Миколаївської області від 27.12.2010 року за №Б-24-04 на ім`я [PERSON] щодо звернення останнього про встановлення меж земельної ділянки вбачається, що 2006 році спеціалістами Миколаївського науково - дослідного та проектного інституту землеустрою проводилось оновлення планово-картографічного матеріалу земель сільськогосподарського призначення на території Лоцкинської сільської ради. При проведенні робіт було виявлено, що фактична площа земельної ділянки [PERSON] менша, ніж зазначена у його Державному акті. [PERSON] було запропоновано два варіанти вирішення питання, які передбачали переміщення меж його та сусідніх земельних ділянок. Згідно рішень про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.11.2024 року за №76109942 та №76110535 вбачається, що державним реєстратором було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки площа земельної ділянки поданої на державну реєстрацію відмінна від земельної ділянки вказаної в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії III-МК №013484, а також на заявлену земельну ділянку зареєстроване право оренди, де орендодавцем вказано Інгульську сільську раду. З викопіювання з кадастрового плану в межах території Лоцкинської сільської ради, Баштанського району, Миколаївської області вбачається місцезнаходження земельних ділянок [PERSON] . Згідно повідомлення Головного управління Держкомзему у Миколаївській області від 25.09.2009 року за №Б-279-09/6-02, Державний акт серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку засвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 11.06 га, яка знаходиться на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району. З повідомлення Відділу №1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.04.2024 року за №939/22-24 вбачається, що у даному відділі інформація про підстави розподілу виділеної [PERSON] земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) на дві земельні ділянки площею 9,14 га та 2,02 га відсутня за винятком інформації, що міститься на Кадастровому плані існуючого використання земель власниками та користувачами в межах території Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, складеному у 2007 році ДП «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» під час оновлення планово-картографічного матеріалу. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.10.2024 за №НВ-0500931692024 вбачається, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.08.2024 було здійснено 21.10.2024 державну реєстрацію земельної ділянки площею 9,1400 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4820683000:03:000:0099. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2024 за №НВ-9951620182024 вбачається, що на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 03.11.2021 було здійснено 01.12.2021 державну реєстрацію земельної ділянки площею 2,02 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4820683000:03:000:0007. Водночас наявні відомості про реєстрацію відносно даної земельної ділянки права оренди [PERSON] з 13.04.2023 року по 13.04.2038 року. З копії розпорядження Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 20.01.2011 року за №28-р, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації по відновленню меж земельної ділянки (паю) в натурі (на місцевості) та заміні державного акту старого зразка на новий зразок на земельну ділянку, що перебуває у власності громадян в межах колишнього ВАТ «Перемога» на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується. Відповідно до ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти,користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За змістом ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до вимог ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим суд зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.ст.76,81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановленні судом обставини свідчать, що позивачу [PERSON] на підставі рішення 19 сесії 23 скликання Лоцкинської сільської ради народних депутатів від 7 червня 2001 року №6 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 11.06 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району. На підтвердження даних обставин позивачем було отримано Державний акту серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку. Акт було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3003. Даний Державний акт відображає план зовнішніх меж земельної ділянки, розмір, місцезнаходження, при цьому вона виділена позивачу однією цілісною земельною ділянкою. З копії акту встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків під охорону та зберігання від 05.01.2001 року вбачається, що на виконання рішення 19 сесії 23 скликання Лоцкинської сільської ради народних депутатів від 7 червня 2001 року №6, у відповідності з планом організації земельних ділянок (паїв) було виконано встановлення в натурі меж земельної ділянки, переданої у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва позивачу [PERSON] в межах території Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області загальною площею 11,06 га, в тому числі 7,62 га ріллі зрошуваної, 3,44 га ріллі богарної. Таким чином, сукупність встановлених судом обставини свідчать, що Державний акт серії III-МК №013484 на право приватної власності на земельну ділянку засвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 11.06 га, яка знаходиться на території Лоцкинської сільської ради Баштанського району та представляє собою одну цілісну земельну ділянку. В свою чергу позивач, посилаючись на те, що відносно його земельної ділянки мало місце переміщення меж, в результаті чого було утворено дві окремі вищевказані земельні ділянки, просить визнати за ним право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,14 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0099 та площею 2,02 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0007. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності підстав поділу виділеної йому земельної ділянки загальною площею 11,06 га на дві земельні ділянки площею 9,14 га та 2,02 га. Статтею 79-1 ЗК України передбачено формування земельних, серед іншого, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок. Тобто, формування земельних шляхом поділу можливе лише відносно тих земельних ділянок, які уже сформовані (визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру), поділ несформованої земельної ділянки законодавством не передбачено. В свою чергу позивачем не наведено доказів на підтвердження формування належної йому земельної ділянки площею 11,06 га, право на яку засвідчує Державний акт на право приватної власності на землю серії III-МК №013484 з зазначенням зовнішніх меж земельної ділянки. Наведене свідчить про відсутність законних підстав набуття позивачем права власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,14 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0099 та площею 2,02 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0007. Крім того, необхідність відмови в задоволенні позову обумовлена наступним. Як зазначалось вище, за змістом ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Тобто, захист права власності на земельну ділянку, згідно із законодавством України (ст. 125 Земельного кодексу України), можливий лише з моменту його виникнення, яке підтверджується державною реєстрацією такого права власності. В свою чергу матеріали справи не містять відомостей на підтвердження того, що право власності на земельну ділянку площею 9,14 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0099 зареєстровано, а відтак відсутні підстави вважати, що вона є об`єктом цивільних прав, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для захисту права власності позивача шляхом визнання за ним права власності на дану земельну ділянку. Щодо земельної ділянки площею 2,02 га, кадастровий номер 4820683000:03:000:0007 слід зазначити, що згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2024 за №НВ-9951620182024 вбачається, що в ДРРП відносно даної земельної ділянки наявна актуальна інформація, зокрема, відомості про реєстрацію відносно даної земельної ділянки права оренди [PERSON] строком з 13.04.2023 року по 13.04.2038 року. Згідно рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.11.2024 року за №76110535 вбачається, що на заявлену земельну ділянку зареєстроване право оренди, де орендодавцем вказано Інгульську сільську раду. Наведене свідчить про належність даної земельної ділянки відповідачу на законних підставах, що в свою чергу унеможливлює визнання права власності на дану земельну ділянку за позивачем, оскільки це порушить право власності відповідача та третіх осіб, що є не припустимими, виходячи з фундаментальних засад цивільного судочинства та інституту права власності. Сукупність встановлених судом обставин свідчать про відсутність достатніх підстав для задоволення позову\~щодо визнання за позивачем права власності на вищевказані спірні земельні ділянки, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed