Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 26.11.2021 року між нею відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого вона надала в борг відповідачу 40 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався їх повернути не пізніше 31.05.2025 року. Сплата процентів договором позики не передбачена. Вказаний договір позики був оформлений розпискою від 26.11.2021 року, яку відповідач власноруч написав та підписав у її присутності, після чого передав її в момент одержання грошових коштів у вищезазначеній сумі. Нажаль в обумовлений договором строк відповідач позичені грошові кошти не повернув, а останній час перестав відповідати на її дзвінки. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 15.08.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.08.2025 року за клопотанням представника позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на садовий будинок загальною площею 154,9 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1288188780000). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2025 року закрито підготовче провадження. В судове засіданні позивач та його представник не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність В судове засідання відповідач не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім цього, від нього надійшла заява про визнання позову. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 26.11.2021 року [PERSON] написана розписка наступного змісту «Я, [PERSON] , [INFO] отримав в борг (позику) від [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів СШАП на внесення авансового платежу (40%) за купівлю земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язуюсь повернути отримані кошти у повному обсязі своєчасно, не пізніше 31.05.2025 року, без відсотків». Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд виходити з того, що з її змісту вбачається, що відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 40 000 доларів США у борг та зобов`язався їх повернути. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищевикладені положення матеріального закону, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів, наданих у позику, суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Згідно з приписами постанови ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то ВП ВС зазначає, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Зважаючи на те, що в даному випадку предметом позики є грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, стягненню підлягає сума в іноземній валюті, а відтак відповідач повинен повернути позивачу суму у розмірі 40 000 доларів США. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір», суд в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, відповідач подав заяву про визнання позову, тому суд приходить до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків суми судового збору, а саме 6056,00 грн. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6056,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved