Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

І. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 17 січня 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтований тим, що: - у період з 1999 по 2021 роки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність квартиру [ADDRESS] ; - після розірвання шлюбу відповідач обмежив позивачці доступ до квартири шляхом зміни замків від дверей та погрозами застосування фізичної сили; - вимоги усунути позивачці перешкоди у користуванні квартирою відповідач ігнорує; - внаслідок протиправних дій відповідача позивачка зазнала душевних страждань, які оцінила в 100 000,00 гривень; З урахуванням викладеного, просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей та забезпечення їй вільного входу/виходу та перебування в квартирі, стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 100 000,00 гривень. Стислий зміст відзиву на позовну заяву [PERSON] проти позову заперечив. 14 лютого 2025 року відповідач через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 17 лютого 2025 року. У відзиві відповідач зазначив, що: - позивачка залишила квартиру, де вони проживали під час шлюбу ( [ADDRESS] ), добровільно; - позивачка завжди мала ключі від спірної квартири; замки від вхідних дверей він ніколи не змінював; - після припинення шлюбних відносин він за власні та позичені кошти провів ремонт у квартирі, на що витратив близько 60 000,00 доларів США; - із серпня 2024 року до січня 2025 року позивачка жодного разу до квартири не приходила, комунальні послуги не оплачувала; він неодноразово пропонував позивачці отримати ключі від квартири, проте вона усі звернення проігнорувала; - доказів завдання їй моральної шкоди позивачка не надала. Стислий зміст відповіді на відзив 24 лютого 2025 року [PERSON] засобами поштового зв`язку подала відповідь на відзив, яка надійшла до суду 27 лютого 2025 року. У відповіді на відзив [PERSON] зазначила, що: - доступ до квартири по проспекту Повітряних Сил їй обмежив відповідач, змінивши замки; - після оформлення права власності на спірну квартиру вона мала до неї доступ, проте проживати в ній не могла через проведення ремонтних робіт; - у 2021 році відповідач установив ще одні двері до спірної квартири, ключів від якої в неї не було; - у ході розгляду справи про поділ спірної квартири відповідач проти позову заперечував, уважаючи квартиру його особистою приватною власністю; - вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надати їй доступ до квартири, проте всі ці вимоги відповідач проігнорував; - 22 лютого 2025 року вона поїхала до спірної квартири, зателефонувала відповідачу з метою потрапити до під`їзду, проте відповідач не відповів на дзвінок; згодом їй вдалося зайти до під`їзду, постукала в двері, однак їх ніхто не відчинив; після цього вона відчинила перші двері, але ключів від других дверей в неї не було, тож до квартири вона потрапити не змогла - тривалі протиправні дії відповідача завдали їй моральних страждань. Стислий зміст заперечень 10 березня 2025 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву. Заперечення мотивовані тим, що: - після відкриття провадження у справі [PERSON] звернувся до [PERSON] з пропозицією передати ключі від спірної квартири; - 01 березня 2025 року відповідач передав позивачці ключі від квартири під розписку; - перешкод у користуванні квартирою відповідач позивачці ніколи не чинив; - вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною і необґрунтованою. Стислий додаткових пояснень 29 квітня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] , в яких вона акцентувала, що 01 березня 2025 року разом зі своїм знайомим прибула до спірної квартири задля отримання ключів від неї; проте відповідач її знайомого до квартири не пустив; ключів від других дверей до квартири відповідач їй не передав, оскільки двері придбані без замка та ключів; натомість відповідач зобов`язувався їх не замикати 22 травня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] , в яких він наголосив, що у других вхідних дверях завжди були відсутні замки, про що позивачці було відомо; правом проживати у квартирі позивачка не скористалася з власної волі, жодних листів про передачу ключів від квартири відповідач ніколи не отримував; доказів створення ним перешкод в користуванні квартирою відповідачка не надала. Доводи сторін у судовому засіданні У судовому засіданні [PERSON] та її представник, адвокатка Трофимчук К.О., позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково [PERSON] повідомила, що на момент подання позову спір щодо користування квартирою існував; до квартири вона потрапити не могла, адже не мала ключів від других дверей, які були встановлені пізніше. Ключі від перших дверей у неї були з 2021 року. Зазначила, що зараз може потрапити до квартири, але відповідач чинить на неї тиск, не пускає в квартиру її знайомих. Запевнила, що після судового розгляду відповідач знову встановить замки на других дверях, що унеможливить її потрапляння доквартири. Акцентувала, що боїться відповідача, адже він раніше вчиняв щодо неї насильницькі дії. Тривала неможливість користування квартирою змусила її з дочкою винаймати житло, постійні судові спори щодо квартири спричинили їй душевні страждання. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Також пояснив, що ніколи не чинив позивачці перешкод у користуванні квартирою. Від перших дверей позивачка мала ключі до подання позову, ключів від других дверей не існує, адже двері придбані без замка і зачиняються лише зсередини. Попри це 01 березня 2025 року він передав позивачці ключі від перших дверей та зобов`язувався не зачиняти другі. Оскільки протиправних дій він не вчиняв та з огляду на відсутність доказів моральних страждань, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. ІІ. Процесуальні дії суду 31 січня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 10 березня 2025 року. З метою мирного врегулювання спору підготовче засідання, призначене на 10 березня 2025 року, суд відклав на 29 квітня 2025 року. З метою надання відповідачеві часу для подання письмових пояснень підготовче засідання, призначене на 29 квітня 2025 року, суд відклав на 22 травня 2025 року. 22 травня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 23 червня 2025 року. З метою підготовки сторін до дослідження доказів суд оголосив перерву в судовому засіданні до 05 серпня 2025 року. З метою підготовки сторін до судових дебатів суд оголосив перерву в судовому засіданні до 09 жовтня 2025 року. На підставі заяви відповідача судове засідання, призначене на 09 жовтня 2025 року, суд відклав на 23 жовтня 2025 року. У зв`язку з відсутністю в суді електроенергії судове засідання, призначене на 23 жовтня 2025 року, суд відклав на 04 листопада 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для проголошення рішення суд призначив судове засідання на 14 листопада 2025 року. У судове засідання, призначене на 14 листопада 2025 року, учасники справи не з`явилися,про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд 07 березня 2024 року Святошинський районний суд міста Києва ухвалив рішення в справі № 759/9461/22, яким визнав за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 13-21). 31 липня 2024 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою вказане рішення залишив без змін, внаслідок чого набрало законної сили (а.с. 22-32). 22 листопада 2024 року [PERSON] надіслала [PERSON] лист з вимогою припинити порушення її прав як співвласника квартири [ADDRESS] та зв`язатися з нею телефоном чи шляхом надіслання електронного листа з метою обговорення дати та місця передачі ключів від квартири (а.с. 36-38). 08 лютого 2025 року [PERSON] надіслав [PERSON] звернення на предмет передачі ключів від квартири від 07.02.2025. У зверненні [PERSON] зазначив, що не чинив [PERSON] перешкод у користуванні квартирою та має намір добровільно передати ключі від квартири; шкодує за непорозуміння, які спричинили передчасне звернення до суду. Запропоновував [PERSON] указати відділення «Нової пошти», куди він міг би вислати ключі (а.с. 64, 66). 11 лютого 2025 року [PERSON] надіслав [PERSON] повторне звернення на предмет передачі ключів від квартири. У повторному зверненні [PERSON] запропоновував [PERSON] указати відділення «Нової пошти», куди він міг би вислати ключі, або вказати інший спосіб їх передачі (а.с. 65, 67). 14 лютого 2025 року [PERSON] надіслала [PERSON] відповідь на звернення від 07 лютого 2025 року, в якому вказала на неприпустимість передачі ключів засобами поштового зв`язку; запропонувала [PERSON] зустрітися 22 чи 23 лютого 2025 року в будь-який час з 10-00 до 18-00 за адресою квартири (а.с. 102-103, 107). 22 лютого 2025 року [PERSON] надіслав [PERSON] повідомлення передачу ключів від квартири, в якому запропоновував [PERSON] зустрітися 01 березня 2025 року за адресою квартири для отримання ключів (а.с. 118-120). 24 лютого 2025 року [PERSON] надіслала [PERSON] відповідь на лист від 14 лютого 2025 року, в якому погодилася на зустріч 01 березня 2025 року для передачі ключів (а.с. 130). Відповідно до акта про відсутність перешкод у користуванні квартирою від 28.02.2025 мешканці під`їзду [ADDRESS] , за ініціативи власника квартири, [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] у квартирі не проживала та ніколи не зверталася до [PERSON] про вселення та/або отримання ключів від квартири; протягом 2024 року [PERSON] у квартирі не бачили; [PERSON] ніколи не чинив [PERSON] перешкод у користуванні квартирою (а.с. 155). Згідно з розпискою від 01 березня 2025 року [PERSON] отримала від [PERSON] ключі від перших дверей від квартири [ADDRESS] . Зі слів [PERSON] ключів від других дверей у нього немає, проте він зобов`язується не замикати на замок другі двері на ключ (а.с. 131). Згідно з розпискою від 01 березня 2025 року [PERSON] передав [PERSON] ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . Ключі від других дверей відсутні; зобов`язався другі двері не замикати (а.с. 134). У судовому засіданні був досліджений відеозапис, розміщений на компакт-диску (а.с. 121), назва файлу 2_5318904142364697377, дата створення файлу 24.02.2025, 08:57, тривалістю 0 годин 0 хвилин 27 секунд. На відеозаписі зафіксовано як [PERSON] власними ключами відчиняє двері квартири [ADDRESS] , після чого на відеозаписі фіксуються другі двері до квартири, в яких наявний замок. У судовому засіданні був досліджений відеозапис, розміщений на компакт-диску (а.с. 121), назва файлу 2_5318904142364697374, дата створення файлу 24.02.2025, 08:58, тривалістю 0 годин 0 хвилин 14 секунд. На відеозаписі зафіксовано як [PERSON] стоїть перед другими дверима до квартири [ADDRESS] ; у дверях наявний замок. У судовому засіданні був досліджений відеозапис, розміщений на компакт-диску (а.с. 144), назва файлу 0-02-05-70ef7dc30ee96697d12725589633da850d525f1452433e25d2031b697880133e_98e922ba, дата створення файлу 28.04.2025, 14:48, тривалістю 0 годин 05 хвилин 00 секунд. На відеозаписі зафіксовано як [PERSON] і невстановлена особа чоловічої статі намагаються потрапити до квартири [ADDRESS] . [PERSON] не заперечує проти входу квартири [PERSON] , проте не погоджується, щоб до квартири увійшла невстановлена особа чоловічої статі, у зв`язку з чим телефонує до поліції. ІV. Мотиви, оцінка і висновки суду Загальні зауваження Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є припинення дії, яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 3, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Між сторонами у справі виникли правовідносини з приводу користування квартирою, що перебуває у приватній власності. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При цьому для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки та врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. На це вказує Верховний Суд у постановах від 16 травня 2018 року, у справі № 449/1154/14 від 10 квітня 2019 року, у справі № 337/474/14-ц від 11 листопада 2019 року, у справі № 947/37261/21 від 20 серпня 2024 року. Принцип добросовісності учасників правових відносин лежить в основі доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на Римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Зазначена доктрина закріплена і у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of reference (DCFR), згідно з якою поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Предмет доказування у такій категорії справ визначений постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року. Так, згідно з пунктом 33 згаданої постанови відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі 521/17805/16-ц, де зазначено, що норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 522/3680/22 Верховний Суд зазначив, шо «предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зроблений висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. У справі, що розглядається [PERSON] звернулася з вимогою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей та забезпечення їй вільного входу/виходу та перебування в квартирі. [PERSON] є власницею 1/2 частки у праві власності на вказану квартиру, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. У ході розгляду справи суд установив, що квартира [ADDRESS] має двоє вхідних дверей. Ключі від перших дверей були у позивачки з 2021 року, про що вона повідомила в судовому засіданні. Наявність у [PERSON] ключів від цих дверей підтверджується також відеозаписом від 24.02.2025, на яких [PERSON] відчиняє двері власними ключами. 01 березня 2025 року, після відкриття провадження, у справі [PERSON] отримала додаткові ключі від перших дверей, а також зобов`язання [PERSON] не замикати другі двері, підтверджене розпискою. Відтоді [PERSON] має безперешкодний доступ до квартири, про що вона неодноразово зазначала в судових засіданнях. За таких обставин, суд критично оцінює твердження позивачки про те, що після 01 березня 2025 року відповідач продовжує чинити їй перешкоди в користуванні квартирою. З огляду на те, що [PERSON] просила усунути їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей та забезпечення їй вільного входу/виходу та перебування в квартирі, і суд у ході розгляду справи встановив, що такий доступ до квартири у позивачки є, суд констатує, що в межах заявленої позовної вимоги позивачка отримала бажаний результат, що свідчить про врегулювання спору. Відтак провадження у справі в цій частині належить закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Твердження позивачки на те, що відповідач після розгляду цієї справи знову буде чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, є припущенням. Жодних доказів на підтвердження цієї обставини позивачка не надала. Доводи позивачки про те, що відповідач створює їй перешкоди шляхом недопуску у квартиру сторонніх зазначених вище висновків не спростовують. Вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом можливості потрапляння до неї інших осіб позивачка не пред`являла. Водночас аргументи відповідача про те, що він ніколи не чинив [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою суд відхиляє з огляду на таке. Рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частки у праві власності на квартиру набрало законної сили 31 липня 2024 року. Відтоді [PERSON] , який не міг не розуміти обов`язковість виконання судового рішення, до подання цього позову добровільно рішення суду не виконав, доступу [PERSON] до квартири не надав. Після відкриття провадження у справі відповідач у листах неодноразово пропонував позивачці мирно врегулювати спір та віддати їй ключі від квартири та зазначав, що «шкодує за непорозуміння, які спричинили передчасне звернення до суду». За таких обставин, твердження відповідача про відсутність перешкод у користуванні квартирою суперечить його попередній поведінці та не відповідає принципу добросовісності. Якби [PERSON] дійсно не чини позивачці перешкоди в користуванні квартирою він не наполягав би у листах на передачі ключів та врегулювання спору в мирний спосіб. З наведених підстав суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що другі двері у квартиру ніколи не мали замка. Таке твердження вочевидь не відповідає засаді розумності, адже встановлення вхідних дверей у квартиру без замка не має будь-якого сенсу. До того ж, фотокартки дверей, в яких відсутній замок, [PERSON] долучив не відразу після отримання позову (разом з відзивом на позовну заяву), а вже після надання позивачці доступу до квартири. Поданий відповідачем акт про відсутність перешкод у користуванні квартирою від 28.02.2025 суд оцінює критично, оскільки він складений з ініціативи відповідача, містить інформацію, яка не узгоджується з іншими доказами у справі, підписаний мешканцями під`їзду [ADDRESS] , особи яких не встановлені та підписи яких не засвідчені, що дає підстави для висновку про його недопустимість. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22). У постановівід 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Позивачка зазначає, що внаслідок протиправного позбавлення відповідачем її права користування квартирою, вона зазнала душевних страждань, оскільки змушена була нести витрати на оренду житла для неї та дочки, шукати кошти на таку оренду, що призвело до стану постійної невизначеності. Вище суд виснував, що до 01 березня 2025 [PERSON] створював перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою та констатував недобросовісність поведінки [PERSON] . Доступ до квартири був наданий позивачці лише після подання цього позову. Очевидно, що внаслідок позбавлення права користування квартирою, яке сталося з вини відповідача, позивачка зазнала душевних страждань. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди суд ураховує тривалість обмеження права користування (більш ніж 4 роки), врегулювання спору лише після відкриття провадження в цій справі, що свідчить про понесені позивачкою витрати задля захисту свого порушеного права, а також постійну невизначеність з питань користування квартирою, до якої призвела недобросовісна поведінка відповідача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивачки підлягає 15 000,00 гривень грошової компенсації моральної шкоди з відповідача як з особи, винної в її завданні. Такий розмір компенсації моральної шкоди найбільш повно відповідає засадам розумності і справедливості та є достатнім для задоволення потреб позивачки. Отже, вимогу про відшкодування моральної шкоди суд задовольняє частково. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір»). Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір в сумі 2 422,40 гривень (1 211,20 грн за вимогу про усунення перешкод у користуванні квартирою та 1 211,20 грн за вимогу про відшкодування моральної шкоди), що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.4101282156.1 від 30.12.2024 (а.с. 6). Доказів понесення інших витрат сторони не надали. З огляду на те, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, судовий збір, сплачений за вказану вимогу розподілу не підлягає. При цьому відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» сума судового збору у 1 211,20 грн підлягатиме поверненню позивачці у разі подання нею відповідного клопотання. Також суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відтак сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 181,68 грн (15 000,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума сплаченого судового збору) / 100 000,00 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 181,68 грн. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial