Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідачки. 1. 19.08.2021 року [PERSON] (далі позивач), в особі представника, звернувся з позовом до [PERSON] (далі відповідачка), з залученням третьої особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ Товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Одісей-БМУ-11»,з вимогами про визнання за ним права особистої приватної власності на садовий будинок під [ADDRESS] , на майнові права за Договором № О-В-5п купівлі-продажу майнових прав на підземне приміщення № 2, загальною площею 114,90 кв. метрів, розташоване в підвалі в осях 1В-3В, Вв-Дв за адресою: Одеська область, м. Одеса, Люстдорфська дорога, буд. 55, а також на автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер [NUMBER] , за умови виплати відповідачу 1/2 частини його вартості, що становить 45656,00 гривень, а також стягнути на його користь судові витрати. 2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.07.2003 року між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку, [PERSON] , [INFO] . 31.07.2007 року, на підставі Договору дарування, посвідченого Шустовою Н.С., приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області, позивач прийняв у дар земельну ділянку площею 0,056 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5121084200:02:002:1303. В подальшому, за особисті кошти, на вказаній земельній ділянці позивач побудував садовий будинок загальною площею 310,60 кв. метрів. Окрім того, за час шлюбу подружжям був придбаний автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, реєстраційний номер [NUMBER] . Також, 29.08.2017 року між відповідачкою та ТДВ №Одисей-БМУ-11» був укладений Договір № О-В-5п купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення, розташоване на об`єкті будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] . Вартість зазначених майнових прав була на протязі 2017-2020 року повністю сплачена позивачем зі своїх особистих коштів. Зазначає, що відповідачка в цей період доходу не отримувала. На час звернення до суду відповідачем не укладений акт прийому-передачі зазначеного нежитлового приміщення. Відповідачка відмовляється врегулювати спір в позасудовому порядку. У зв`язку з чим, позивач, в особі представника, звернувся до суду з вказаними позовними вимогами. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 3. До матеріалів позовної заяви стороною позивача було долучене клопотання про витребування доказів. (т. 1 а.с. 167-168) 4. 25.08.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову. (т. 1 а.с. 171-172) 5. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. (т. 1 а.с. 186, 187, 208) 6. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. (т. 2 а.с. 22) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 7. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2021 року, цивільну справу № 496/3699/21, передано на розгляд головуючій судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (т. 1 а.с. 169-170) 8. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.08.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. (т. 1 а.с. 173-176) 9. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.08.2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Окрім цього відповідачці був визначений строк для надання відзиву на позовну заяву. (т. 1 а.с. 177-178) 10. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 23.03.2023 року підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до розгляду по суті. (т. 1 а.с. 220) \~ \~ \~ \~ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 11. Судом встановлено, що 19.07.2003 року Ковалівською сільською радою Монастирського району Тернопільської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] (прізвище після одруження [PERSON] ), а/з № 5, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . (т. 1 а.с. 14) 12. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новоархангельського районного управління юстиції Кіровоградської області, а/з № 35. (т. 1 а.с. 197) 13. На підставі Договору дарування, посвідченого 31.07.2007 року Шустовою Н.С., приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1289, [PERSON] прийняв в дар земельну ділянку площею 0,056 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надану для ведення садівництва. (т. 1 а.с. 17-18, 72-73) 14. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька, [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новоархангельського районного управління юстиції Кіровоградської області, а/з № 11. (т. 1 а.с. 15-16) 15. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 01.06.2012 року виконавчим комітетом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області на підставі рішення виконавчого комітету Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 24.05.2012 року, в приватній власності [PERSON] є садовий будинок під [ADDRESS] (т. 1 а.с. 20-21, 74), право власності за яким зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 06.06.2012 року, номер запису: 622 в книзі: 15-с-63, реєстраційний номер: 36821272 (т. 1 а.с. 22, 75). 16. Згідно з копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 21.10.2016 року Центр 5141, [PERSON] є власницею ТЗ марки VOLKSWAGEN, моделі TRANSPORTER, типу СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ВАНТАЖНИЙ ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . (т. 1 а.с. 30, 141-142). 29.08.2017 року між ТДВ «Одісей-СМУ-11» та [PERSON] був укладений Договір № О-В-5п купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, предметом якого є нежитлове приміщення, яке знаходиться на об`єкті будівництва по будівельній адресі: [ADDRESS] , з наступними характеристиками: секція В, нежиле підземне приміщення № 2, загальною площею 114,90 кв. метрів, розташоване в підвалі в осях 1В-3В, Вв-Дв. (т. 1 а.с. 23-29, 102-108) 17. Відповідно до умов Договору купівлі-продажу майнових прав, право власності на нерухоме майно переходить від продавця до покупця після підписання Акту прийому-передачі нерухомого майна, отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно після державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно згідно діючого законодавства. Оформлення права власності на об`єкт нерухомості на користь покупця і всі інші дії, зв`язані з оформленням Технічного паспорту, права власності на об`єкт нерухомості, в тому числі оплата офіційних платежів і інших необхідних платежів, здійснюється покупцем протягом 60 календарних днів з моменту підписання сторонами Акту. Загальна вартість майнових прав, які передаються продавцем покупцю за цим Договором складає, на момент укладення даного договору, складає 611610,40 гривень, в т.ч. ПДВ 20% - 101935,07 гривень. 18. [PERSON] на рахунок ТДВ «Одісей-СМУ-11» перераховувалися кошти з призначенням платежу: внесок за майнові права на нежитлове приміщення № 5 в секВ в ж/д Люстдорф. дор. 55 по дог № О-В-5п від 29.08.2017 [PERSON] на загальну суму 550449,00 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень № 2 від 05.10.2017 року, № 3 від 06.11.2017 року, № 1093511 від 26.02.2018 року, № (нечитабельний) від 23.03.2018 року, № 185952 від 11.05.2018 року, № 1643861 від 03.09.2018 року, № 688913 від 23.01.2019 року, № 6290715 від 25.08.2020 року. (т. 1 а.с. 32, 34, 36, 38, 40, 42, 44, 45) 19. Відповідно до копії довідки № 65/01, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11», [PERSON] дійсно працює в ТДВ «Одісей-БМУ-11» по цивільно-правовому договору (т. 1 а.с. 160, 161) в якості теплотехніка з 01.11.2004 року по 01.11.2005 року. (т. 1 а.с. 158) 20. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2004 року, без урахування аліментів, склав 400,00 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 157) 21. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2005 року, без урахування аліментів, склав 4200,00 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 156) 22. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2006 року, без урахування аліментів, склав 14689,38 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 62) 23. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2007 року, без урахування аліментів, склав 18338,14 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 61) 24. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2008 року, без урахування аліментів, склав 26436,24 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 60) 25. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2009 року, без урахування аліментів, склав 25761,88 гривня, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 59) 26. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2010 року, без урахування аліментів, склав 31204,71 гривні, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 58) 27. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2011 року, без урахування аліментів, склав 26780,00 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 57) 28. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2012 року, без урахування аліментів, склав 35953,73 гривні, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 56) 29. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2013 року, без урахування аліментів, склав 35630,00 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 55) 30. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2014 року, без урахування аліментів, склав 40973,15 гривні, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 54) 31. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2015 року, без урахування аліментів, склав 56659,83 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 53) 32. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2016 року, без урахування аліментів, склав 72075,04 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 52) 33. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2017 року, без урахування аліментів, склав 94991,50 гривня, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 51) 34. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2018 року, без урахування аліментів, склав 133304,49 гривні, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 50) 35. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2019 року, без урахування аліментів, склав 158410,49 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 49) 36. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по грудень 2020 року, без урахування аліментів, склав 151271,58 гривня, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 48) 37. Загальний дохід [PERSON] за період з січня по червень 2021 року, без урахування аліментів, склав 64970,22 гривень, що підтверджується копією довідки про доходи, виданої 30.07.2021 року ТДВ «Одісей-БМУ-11». (т. 1 а.с. 47) 38. Згідно з копією довідки, виданої 29.07.2021 року Обслуговуючим кооперативом «Одіссей», заборгованість по приміщенню, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 114,90 кв. метрів складає 18876,14 гривень, яка виникла за період з серпня 2020 року по червень 2021 року. (т. 1 а.с. 159) 39. З копії Трудової книжки серії [NUMBER] , оформленої на ім`я [PERSON] , вбачається, що: з 01.11.2002 року по 25.02.2005 року остання була працевлаштована ОСМД «Світанок»; з 30.03.2005 року по 15.06.2005 року перебувала на обліку в Новоархангельському районному центрі зайнятості Кіровоградської області; з 08.07.2008 року по 18.01.2013 року була працевлаштована в філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС»; з 11.02.2013 року по 06.03.2013 року була працевлаштована у ТОВ «Світанок»; з 14.03.2013 року по 08.03.2014 року перебувала на обліку в Новоархангельському районному центрі зайнятості Кіровоградської області; з 01.07.2020 року по 06.07.2020 року була працевлаштована в ФГ [PERSON] ; з 23.07.2020 року по 18.07.2021 року перебувала на обліку в Новоархангельському районному центрі зайнятості Кіровоградської області; 01.09.2021 року призначена на посаду вихователя групи продовженого дня ОПЗ «Новоархангельський НВК «Заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія». (т. 1 а.с. 191-196) 40. В судовому засіданні, яке відбулося 07.09.2023 року, представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити та повідомив суду, що за позовною заявою [PERSON] , шлюб між ним та [PERSON] розірвано рішенням суду від 01.03.2022 року. (т. 1 а.с. 237-245) 41. В судовому засіданні, яке відбулося 07.09.2023 року, представник відповідачки, заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просила відмовити та повідомила суду, що за час шлюбу у [PERSON] , та [PERSON] народилося двоє дітей, вихованням яких займалася відповідачка. Окрім того наголосила, що твердження сторони позивача про те, що відповідачка не мала джерела доходу, за час перебування в шлюбі з позивачем, спростовується копією Трудової книжки, оформленої на ім`я відповідачки. (т. 1 а.с. 237-245) V. Оцінка Суду. 42. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України). 43. Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)). 44. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України). 45. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. 46. Касаційний суд вже неодноразово звертав увагу, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року в справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.01.2022 року в справі № 711/679/21). 47. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). 48. Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.08.2024 року в справі № 601/1396/21). 49. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). 50. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч. 2 ст. 7 СК України). 51. Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або отримана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або отримана із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. 52. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. 53. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 54. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. 55. Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок із доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. 56. Згідно із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 771/2302/18, «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (постанова ВП ВСУ від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанова ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2025 року в справі № 761/29288/22 (провадження № 61-11898св24)). 57. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 58. Згідно з ч. 1 ст. 68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 59. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 60. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21). 61. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21). 62. У доктрині зазвичай виокремлюється компенсаційна функція приватного права, яка спрямована на відновлення порушених цивільних прав і полягає в наданні таких засобів (зазвичай, грошей), завдяки яким це стало б можливим. Так, при пошкодженні майна особи сплачується його вартість або гроші, необхідні для ремонту; при завданні шкоди здоров`ю особи кошти для лікування, протезування, реабілітації тощо; при поширенні неправдивої інформації про особу її спростування та грошова компенсація моральної шкоди та ін.. «Сompensare» (з лат.) означає відшкодовувати або урівноважувати. За своєю суттю компенсація у приватному праві це певні дії задля справедливого «урівноваження» майнової чи немайнової втрати (внаслідок, наприклад, завдання шкоди чи припинення повністю або частково певного суб`єктивного права) шляхом сплати особі грошей як загального еквіваленту всіх цінностей або передання їй будь-якого майна такого роду, якості та вартості, що дадуть змогу «залагодити» понесену втрату. Саме тому цивільний закон конструкцій безкомпенсаційного припинення права приватної власності на нерухоме майно (чи права на частку) на підставі рішення суду у справах про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі не містить. При цьому вирішення такого спору не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному з них компенсації та про гарантії її отримання, або ж звертатися до суду з відповідним позовом в іншій справі. Як наслідок, у цих справах об`єкт нерухомості, який розташований на земельній ділянці, що належить на праві приватної власності одному з подружжя, залишається у власності подружжя, який є власником земельної ділянки, а інший з подружжя має право вимагати виплати грошової компенсації понесених під час перебування у шлюбі витрат на поліпшення належного подружжю майна або врахування відповідної компенсації при поділі іншого майна подружжя. Саме через рішення про стягнення відповідної компенсації суд справедливо «урівноважує» інтереси подружжя. При цьому не виключається поділ подружжям у натурі будинку, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю подружжя, які знаходяться на такій земельній ділянці, та набуття особою, яка не мала права власності на земельну ділянку. 63. Проте таке припинення права приватної власності відповідача на нерухоме майно (на частку у праві) за вимогою другого з подружжя можливе за умови одночасного присудження власнику грошової компенсації замість його частки у праві власності на нерухоме майно або врахування відповідної компенсації вартості нерухомого майна (її частки) при поділі іншого майна подружжя. Тому за вимогою другого з подружжя про припинення права приватної власності відповідача на нерухоме майно (на частку у праві) судам слід вирішувати питання щодо попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду за правилом ч. 5 ст. 71 СК, що є гарантією відшкодування власнику вартості такої частки (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2024 року у справі № 369/3056/21 (провадження № 61-8040св23). 64. Тлумачення ст. 61 СК свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. 65. Частиною 1 ст. 70 СК передбачено, що у разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 66. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 67. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони отримують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. 68. Сторони договору можуть погодити перелік запевнень, що надаються стороною або сторонами щодо обставин, які мають значення для укладення, виконання або припинення такого договору. Сторона, яка умисно або з необережності надала іншій стороні неправдиві запевнення про обставини, що мають значення для укладення, виконання або припинення договору, зобов`язана відшкодувати стороні, яка покладалася на такі запевнення, збитки, завдані у зв`язку з неправдивістю таких запевнень, якщо інше не передбачено договором (ст. 650-1 Цивільного кодексу України). 69. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має права на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України). 70. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року в справі № 638/18231/15-ц. 71. Оскільки договори купівлі-продажу майнових прав від 29.08.2017 року укладений в інтересах подружжя, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 12.02.2025 року по справі № 761/29288/22 (провадження № 61-11898св24) погодився з висновками судів про те, що «майнові права на спірні квартири набуті спільно сторонами в період шлюбу, а джерелом набуття цих майнових прав були кошти обох сторін позову як подружжя.». 72.\~Згідно із\~ч.ч.\~1-4\~ст.\~10\~ЦПК України,\~суд при\~розгляді справи\~керується принципом\~верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України,\~законів України,\~міжнародних договорів,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та\~законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 73. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. 74. Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 75. Так, вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 року (остаточне 13.04.2011 року) за заявою № 28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). 76. У п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 25.10.2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29). 77. Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 року (остаточне 21.02.2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява № 5232/04 від 27.01.2004 року). 78. Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 року (остаточне 10.05.2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява № 4904/04 від 23.12.2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001 року). 79. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 80.\~Частинами 1\~та 2\~ст.\~13\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 81.\~За змістом\~ст.ст.\~12\~та 81\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 82. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 83.\~У ст.\~76\~ЦПК України\~зазначено,\~що доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. 84.\~Статтями 77-80\~ЦПК України\~передбачено,\~що належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд\~не бере\~до розгляду\~докази,\~що не\~стосуються предмета\~доказування. Суд\~не бере\~до уваги\~докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини\~справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування. Достовірними\~є докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи. Достатніми\~є докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 85. Як зазначено у ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. 86. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. 87. Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 88. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 89. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з\~принципом диспозитивності\~та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. 90. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. 91. Судом встановлено, що все майно, яке є предметом спору в даній справі, придбане за час перебування позивачем з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Матеріали справи містять копію Трудової книжки оформленої на ім`я відповідачки з якої вбачається, що остання була працевлаштована, а в окремі проміжки часу знаходилася на обліку в центрі зайнятості та отримувала виплати по безробіттю, що спростовує доводи позивача, про те, що відповідачка не мала особистого грошового доходу. Також судом встановлено, що від шлюбу сторони мають двох дітей, а не одного, як було заявлено стороною позивача в позовній заяві. 92. Отже, Суд вважає, що стороною позивача не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову та відсутні будь-які докази щодо набуття позивачем та відповідачкою майна, що є предметом спору в даній справі, за особисті кошти позивача. Таким чином презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу залишилася непохитною, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 771/2302/18. 93. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та недоведеність. 94. Разом з тим, суд вважає за необхідне додати, що СК України закріплює як право спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте подружжям під час шлюбу (ст. 60 СК України), так і право поділу цього майна (ст. 70), а також право подружжя на укладання між собою договорів щодо поділу цього майна (ст. 9, ч. 1 ст. 65, ч. 2 ст. 69 СК України). 95. У ст. 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства. 96. У ч. 1 ст. 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою. 97. Також ч. 2 ст. 69 СК України передбачає принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою. 98. За змістом ст. 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох із подружжя одночасно. 99. Предметом договору про поділ спільного майна подружжя може бути як все майно (майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмета договору, залишаються в спільній сумісній власності подружжя. Договір про поділ майна подружжя може бути укладений з умовою виплати грошової компенсації або без неї. Відтак подружжя має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 100. На підставі ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при поданні позову відшкодуванню не підлягають та залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed