Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом. Позов обґрунтував тим, що [INFO] в селі Пилипець Міжгірського району Закарпатської області, помер [PERSON] , [INFO] , який залишив заповітне розпорядження, яким розпорядився передати йому усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право. Цей заповіт посвідчений секретарем Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, та зареєстрований в реєстрі 08.05.1991 за № 7, про що зроблено відповідний запис до наявного в Пилипецькій сільській раді «Журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Міжгірського району за 1991-1992 роки. Даний заповіт не змінено та не скасовано. Зазначав і те, що заповіт [PERSON] був складений у двох примірниках, один з яких зберігається у Пилипецькій сільської ради, а інший примірник був виданий [PERSON] та був утрачений позивачем, який на час смерті спадкодавця був неповнолітнім. Також заповіт містить описку щодо написання прізвища спадкоємця, тобто вказано як « [PERSON] », тоді як згідно з паспорта громадянина України виданого на його ім`я, прізвищем є « [PERSON] », при цьому прізвища батьків, братів та сестер позивача є « [PERSON] ». Зазначав і те, що на час смерті [PERSON] , який помер [INFO] та був зареєстрований і проживав постійно в [ADDRESS] , разом із ним на день його смерті в будинку за адресою: [ADDRESS] , проживав та був зареєстрований він (позивач), що підтверджується довідкою № 1066 від 29.10.2024, яка видана виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області. [PERSON] не був одружений та не мав дітей, а тому за згодою його батьків, узяв на своє виховання та утримання позивача, який народився в багатодітній сім`ї в якій виховувалось семеро дітей. Стверджував, що він проживав спільно однією сім`єю з [PERSON] , починаючи з 1989 року та по день смерті останнього, перебував на його утриманні, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пилипецької сільської ради за № 1065 від 29.10.2024. Спадкоємців на обов`язкову частку до спадкового майна померлого [PERSON] немає. Указував, що до спадкового майна померлого [PERSON] належить житловий будинок під [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці орієнтовною площею 0,1327 га, що стверджується випискою з погосподарської книги за № 1063 від 29.10.2024, довідкою № 1069 від 29.10.2024. Житловий будинок побудований орієнтовно в 1947 році, свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалось, власником та забудовником зазначеного вище житлового будинку був [PERSON] . Покликався і на те, що він є єдиним належним спадкоємцем за заповітом померлого [PERSON] та спадкове майно не є спірним. Однак постановою від 16.04.2025 № 89/02-31 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5, відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок, оскільки виявлено суперечливу інформацію стосовно останнього місця проживання померлого [PERSON] , а саме згідно з довідки, виданої виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області 29.10.2024 № 1066, померлий [PERSON] на день своєї смерті був постійним мешканцем [ADDRESS] , на момент його смерті за даною адресою разом із ним постійно проживав та був зареєстрований [PERSON] , 1978 року народження. Проте за даними Державного реєстру актів цивільного стану при реєстрації смерті [PERSON] місцем проживання померлого зазначено [ADDRESS] , однак Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області було повідомлено нотаріусу, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживав та не був зареєстрований, згідно з інформації від 11.04.2025 за № 333. Також нотаріус зазначив, що є відсутні правоустановчі документи на житловий будинок з господарськими будівлями та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного житлового будинку. Також позивач покликався на те, що в актовому записі про смерть [PERSON] , за даними Державного реєстру актів цивільного стану при реєстрації смерті [PERSON] , помилково вказано фактичне місце проживання та реєстрацію померлого у с. Пилипець, 78 Міжгірського району Закарпатської області, так як було допущено описку в лікарському свідоцтві про смерть, що не є підтвердженням постійного місця проживання та реєстрації спадкодавця. Стверджував, що у зв`язку з розбіжністю у написанні його прізвища « [PERSON] » - « [PERSON] », а саме допущеною опискою у виданому на його ім`я свідоцтві про народження, він не може отримати самостійно дублікат заповіту, складеного на його ім`я при житті [PERSON] , та відповідно отримати в органі ДРАЦС оригінал свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] та не може в позасудовому порядку оформити право власності на спадкове майно за заповітом, складеного на його користь. Виправлення допущеної описки щодо написання його прізвища потягне за собою внесення змін до актових записів про його шлюб та народження чотирьох дітей, що є утрудненим для його сім`ї як матеріально, так і фізично. Зазначене вище і стало підставою для його звернення до суду з цим позовом із метою захисту його порушених спадкових прав. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд: 1) установити факт, що має юридичне значення, що померлий [INFO] [PERSON] , [INFO] , на час смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; 2) установити факт, що має юридичне значення, що заповіт складений [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , посвідчений виконкомом Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області 08.05.1991 за реєстровим № 7, в якому все своє майно [PERSON] заповів йому [PERSON] , стосується однієї і тієї ж особи [PERSON] , [INFO] ; 3) визнати за ним [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.55,56). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2025 року залучено до участі в цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] \~та його\~представниця \~адвокатка Гренджа В. Ю. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Рішко С. І. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив через їх безпідставність та необґрунтованість, просив у задоволені позову відмовити повністю. Представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області у судове засідання не з`явився вкотре, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином, однак подав до суду 14.07.2025 заяву про розгляд даної справи без участі представника цієї сільської ради за наявними у справі матеріалами (а.с.113). Заслухавши доводи сторони позивача і представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження позивача [PERSON] серії [NUMBER] від 02.09.1978, його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.31). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 07.07.2017, актовий запис про смерть № 20 (а.с.32). Відповідно до відповіді на адвокатський запит листом за № 283/31.11-25 від 05.06.2024 Міжгірський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив, що виконавчим комітетом Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області складений актовий запис про смерть № 16 від 13.05.1991 щодо [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в с. Пилипець, 78 Міжгірського району Закарпатської області (а.с.11). Відповідно до\~заповіту від\~08.05.1991,\~посвідченого секретарем\~виконавчого комітету\~Пилипецької сільської\~ради Закарпатської\~області за\~реєстровим №\~7,\~на\~випадок\~своєї смерті\~ [PERSON] \~зробив\~заповітне\~розпорядження,\~а\~саме\~усе своє\~майно,\~де б\~воно не\~знаходилося і\~з чого\~воно б\~не складалося,\~і взагалі\~все те,\~що йому\~буде належати\~на день\~смерті і\~на що\~він за\~законом матиме\~право\~заповідав [PERSON] \~/позивачу/ (а.с.12, 66). Із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79971380, виданим 05.02.2025 приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., убачається про реєстрацію спадкової справи за померлим [INFO] [PERSON] (а.с.13). Як видно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 79970457, виданої 05.02.2025 приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо чинності зазначеного вище заповіту [PERSON] від 08.05.1991 за реєстровим № 7 (а.с.14-21, 78-85). Згідно з довідкою виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 29.10.2024 № 1066, померлий [INFO] [PERSON] , 1915 р. н., був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом із ним на день його смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані [PERSON] /позивач/, [INFO] (а.с.22). Із виписки з погосподарської книги, виданою Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області від 29.10.2024 за № 1063, убачається, що житловий будинок у [ADDRESS] (до перенумарації [ADDRESS] ) побудований орієнтовно в 1947 році. Свідоцтво на право власності на даний житловий будинок сільською радою не видавалось і розташований він на земельній ділянці в урочищі «Біля хати» орієнтовною площею 0,1327 га на території зареєстрованого дворогосподарства в [ADDRESS] . Власником та забудовником зазначеного вище житлового будинку був [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (а.с.23,24). Відповідно до\~довідки за\~№ 1069\~від 29.10.2024,\~виданою виконкомом\~Пилипецької сільської\~ради Хустського\~району Закарпатської\~області,\~то згідно\~з виписки\~з погосподарської\~книги №\~1063\~від 29\~жовтня 2024\~року [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~використовує за\~цільовим призначенням\~земельну ділянку\~площею 0,1327\~га,\~яка виділена\~для обслуговування\~житлового будинку\~в [ADDRESS] (а.с.25,26). Як видно з довідки за № 1067 від 29.10.2024, виданою виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, у житловому будинку в [ADDRESS] з 10.05.1991 фактично ніхто не проживає (а.с.27). Як убачається з довідки за № 1064 від 29.10.2024, виданою виконкомом Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, у житловому будинку в [ADDRESS] ніхто не зареєстрований та не проживає з 10.05.1991 (а.с.28). Згідно з довідкою за № 1065 від 29.10.2024 виконкому Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , [INFO] , проживав спільно однією сім`єю з 1989 року і по 10.05.1991 року за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] , 1915 року народження, який помер [INFO] , та перебував на його утриманні більше року (а.с.28). Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу в Закарпатській області Дунаєва Ю. М від 16 квітня 2025 року за вих. № 89/02-31 було відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, за майном померлого [INFO] [PERSON] на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутній оригінал заповіту, складений [PERSON] , який посвідчено секретарем Пилипецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Русин Г.В., 08.05.1991 за реєстровим № 7, чи його дублікат; наявна суперечлива інформація, так як прізвище заявника не відповідає прізвищу зазначеному в заповіті, а також у заповіті відсутні будь-які інші відомості, які б могли ідентифікувати особу на яку складено заповіт; наявна суперечлива інформація стосовно останнього місця проживання померлого; відсутні правоустановчі документи на житловий будинок із господарськими будівлями та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного житлового будинку (а.с.29). Із повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть за № 00048845743 від 21.01.2025 слідує, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , місце проживання його [ADDRESS] (а.с.75). На запит\~приватного нотаріуса\~Дунаєва Ю.\~М.\~листом від\~11.04.2015\~за №\~333\~Пилипецька сільська\~рада повідомила\~нотаріуса,\~що згідно\~з наявного\~«Журналу для\~реєстрації нотаріальних\~дій виконавчого\~комітету Пилипецької\~сільської ради\~Міжгірського району\~за 1991-1992\~роки» було\~посвідчено заповіт\~під №\~7\~від 08.05.1991\~від імені\~ [PERSON] ,\~мешканця [ADDRESS] ),\~який помер\~ [INFO] .\~Водночас повідомлено,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~за адресою\~ [ADDRESS] \~згідно з\~погосподарського обліку\~не проживав\~та не\~був зареєстрований\~за вказаною\~адресою (а.с.30). Із довідки КП «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» за № 99 від 14.04.2025 видно, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.34). З технічного паспорту від 06.11.2024 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] видно, що цей будинок має загальну площу 48,9 кв. м (а.с.35-44). Як видно зі звіту про оцінку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,9 кв. м, складеного ПП «Експерт-Сервіс», то станом на дату оцінки 11.04.2025 вартість указаного об`єкту нерухомого майна становить 114 031 гривень (а.с.45-49). Відповідно до свідоцтва про народження третьої особи [PERSON] серії [NUMBER] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.102). Із погосподарських книг на будинок [ADDRESS] видно, що: - до 1985 року головою цього дворогосподарства був [PERSON] , а членом господарства його дружина [PERSON] (а.с.126-131); - з 1986 року по 1990 рік головами даного дворогосподарства була [PERSON] /яка [INFO] вибула до ростовської області росії/ та [PERSON] (а.с.132,133); з 1991 року головою цього дворогосподарства був [PERSON] та [PERSON] як член господарства, а після смерті [PERSON] безпосередньо [PERSON] (а.с.134-145). Як убачається з відповіді ГУ ДМС у Закарпатській області від 15.09.2025, то за обліками ГУ ДМС у Закарпатській області [PERSON] , [INFO] , з 05.12.2012 зареєстрований у [ADDRESS] . Водночас надати інформацію про його місце реєстрації за період з 23.08.1978 по 31.12.2012 немає можливості через відсутність архівних відомостей про реєстрацію осіб (а.с.185). Із відповіді ПрАТ «Закарпаттяобленерго» від 16.05.2025 за № 154-25/11969 видно, що за адресою [ADDRESS] встановлено лічильник електричної енергії із заводським № 7488421 відкритого на ім`я [PERSON] . Проте надати відповідні відомості станом на 10.05.1991 не є можливим, оскільки документальні відомості стосовно відкриття та реєстрації особових рахунків у 1991 році в архівних матеріалах підприємства не збереглися у зв`язку з закінченням установлених строків зберігання таких документів (а.с.187). З журналу для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Пилипецької сільської ради Міжгірського району за 1991-1992 роки слідує, що 08.05.1991 за № 7 було посвідчено заповіт [PERSON] (а.с.202-205). Згідно з листом Закарпатської регіональної філії ДП «Національні інформаційні системи» від 13.10.2025 за № 2271/31-05, то інформацію до Спадкового реєстру щодо заповіту, посвідченого [PERSON] , 1915 року народження, від 8 травня 1991 року за номером у реєстрі нотаріальних дій 7, було здійснено на підставі заяви про реєстрацію архівних заповітів Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області за вих. № 86/02-06 від 03.01.2025 /отримано 03.02.2025/ (а.с.228-230). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Аналогічне положення міститься і в ст. 1217 ЦК України, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як передбачалось у ст. 548 ЦК Української РСР\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За положеннями ст. 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, зокрема підтримання його в належному стані. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину нотаріус\~обов`язково перевіряє:\~факт смерті\~спадкодавця,\~час і\~місце відкриття\~спадщини,\~наявність підстав\~для закликання\~до спадкоємства,\~якщо має\~місце спадкування\~за законом,\~прийняття спадкоємцем\~спадщини у\~встановлений законом\~спосіб,\~склад спадкового\~майна,\~на яке\~видається свідоцтво\~про право\~на спадщину.\~На підтвердження\~цих обставин\~від спадкоємців\~витребовуються документи,\~які підтверджують\~вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. У постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 559/375/16 зазначено, що записи в погосподарських книгах визнавалися як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право власності.\~ Відповідно до наявних у справі записів у погосподарських книгах Пилипецької сільської ради дане дворогосподарство входило до суспільної групи господарств - колгоспу (а.с.132-137). Верховний Суд у постановах від 03.05.2022 у справі № 520/5386/15-ц, від 22.11.2023 у справі № 689/1693/20 та ін. зазначив, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. 15 квітня 1991 року набув чинності\~Закон України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 цього Закону щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього\~Закону\~(з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до\~15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору. Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Як уже зазначалося вище, із погосподарських книг на будинок [ADDRESS] видно, що починаючи з 1986 року по 1990 рік головами даного дворогосподарства була [PERSON] /яка [INFO] вибула до ростовської області росії/ та [PERSON] ; з 1991 року головою цього дворогосподарства був [PERSON] та [PERSON] як член господарства, а після смерті [PERSON] безпосередньо [PERSON] . За цих підстав, а також з урахуванням указаних вище довідок виконавчого комітету Пилипецької сільської ради, суд відхиляє доводи представника третьої особи адвоката Рішка С. І. про те, що померлому [PERSON] не належало дане дворогосподарство, в якому згодом також обліковувався і позивач, який за згодою своїх батьків, як багатодітної сім`ї, проживав у даному будинку. Твердження у судовому засіданні представника третьої особи адвоката Рішка С. І. з приводу того, що через відсутність у заповіті від 08.05.1991 за реєстровим № 7 дати народження [PERSON] не можна встановити чи дійсно саме ним було складено даний заповіт, а не іншою особою в с. Пилипець з таким же прізвищем, іменем та по батькові, суд уважає безпідставним, оскільки з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 79970457, виданої 05.02.2025 приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М., видно, що у межах території України та у різні роки був посвідчений лише один заповіт у 1991 році у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області від імені [PERSON] , саме 1915 року народження (а.с.14-21,78-85), а протилежне матеріали справи не містять, як і не містять того, що на користь позивача міг складатися заповіт іншою особою з ідентичним прізвищем, ім`ям та по батькові [PERSON] у с. Пилипець Міжгірського району Закарпатської області. Суд також констатує, що в цій справі: 1) відповідач Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області заперечень щодо позову не подавала, а навпаки визнала позов до вступу у справу третьої особи без самостійних вимог, а також не подавала до суду на протязі тривалого часу заяву про визнання спадщини відумерлою; 2) відсутнім є спір між спадкоємцями, оскільки таких спадкоємців, що прийняли спадщину матеріалами справи не встановлено, в тому числі за [PERSON] , а третя особа без самостійних вимог [PERSON] спадщину за своїм батьком [PERSON] не приймала, про можливих інших спадкоємців чи заінтересованих осіб суду не повідомляла та вимог до позивача не заявляла ні в якості третьої особи з самостійними вимоги, ні в якості зустрічної позивачки, що за результатами розгляду цієї справи свідчить про те, що це рішення суду на дату його ухвалення не впливає на її права та обов`язки. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та за загальним правилом суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або обов`язків щодо доказів. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Також відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, перелік яких наведено у частині першій цієї ж статті. При цьому за положеннями ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом\~ч.\~1\~ст.\~17\~ЦК Української\~РСР місцем\~проживання визнається\~те місце,\~де громадянин\~постійно або\~переважно проживає. Крім цього, установлення факту саме щодо реєстрації місця проживання є адміністративною функцією /послугою/ та не може бути встановлений у судовому порядку за положеннями ст. 315 ЦПК України. Отже,\~беручи до\~уваги те,\~що розбіжності\~у написані\~прізвища позивача\~у заповіті\~від 08.05.1991 (а.с.66) - « [PERSON] » та його прізвища у паспорті громадянина України, картки фізичної особи-платника податків як « [PERSON] » (а.с.50,51), а також розбіжності місця проживання [PERSON] , унеможливлюють реалізацію позивачем свого права на спадкування та оформлення права на спадщину після смерті [PERSON] , не порушення при цьому прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до часткового задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням наведеного вище та

Outcome: partial