Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

10.02.2025 року адвокат О.Браславська звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача - Фермерське господарство "Русіна Івана Михайловича" заборгованість по сплаті орендної плати за Договором оренди землі, укладеним 04.08.2017 року, за 2024 рік, у розмірі 5 275,36 гривень, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.08.2017 року між позивачем [PERSON] та ФГ "Русіна Івана Михайловича" укладений Договір оренди землі, згідно якого позивач надав, а відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться поза межами населених пунктів на території Геніївської сільської ради (на даний час - Слобожанської міської ради) Зміївського (на даний час - Чугуївського) району Харківської області, та яка належить Орендодавцю на праві власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру, зареєстрований за номером 93550451 від 03.08.2017 року (п. 1 Договору). Відповідно до пунктів 2, 5, 8, 9, 11 Договору, в оренду передана земельна ділянка, загальною площею 2 га, кадастровий номер 6321782000:01:002:0764; нормативна грошова оцінка землі становить 65 942,00 гривень; строк дії договору становить 7 років; орендна плата вноситься орендарем в розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5275,36 гривень, до 31 грудня кожного року. Позивач свої зобов`язання за укладеним Договором виконав в повному обсязі, та передав відповідачеві у користування належну йому земельну ділянку. Строк дії Договору завершувався 04.08.2024 року. 25.06.2024 року позивач звернувся до ФГ "Русіна І. М." з листом - попередженням, в якому зазначив, що не має намір продовжувати дію договору оренди земельної ділянки та просив повернути йому земельну ділянку. Відповіді не надходило. Своїм правом на поновлення строку дії договору на новий строк, яке передбачене п. 8 Договору оренди землі, орендар не скористався. Не дивлячись на те, що строк договору оренди землі сплинув 04.08.2024 року, відповідач земельну ділянку своєчасно не звільнив, повернув її лише в кінці вересня 2024 року після збору врожаю соняшника. Крім того, в порушення своїх зобов`язань, встановлених п. 11 Договору оренди землі, відповідач не сплатив позивачеві оренду плату за 2024 рік. 25.12.2024 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою про сплату орендної плати в розмірі 5275,36 гривень, однак жодної відповіді не отримав, орендну плату за 2024 рік не сплатив, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача заборгованість по сплаті орендної плати за Договором оренди землі, укладеним 04.08.2017 року, за 2024 рік у розмірі 5 275,36 гривень, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 2000,00 гривень. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14.02.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. (а.с.35) 23.04.2025 року представником позивача подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в зв`язку з частковим погашенням заборгованості відповідачем, та просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди землі від 04.08.2017 року, за 2024 рік, у розмірі 3 275,36 гривень. Решту позовних вимог підтримує та просить їх задовольнити. 07.05.2025 року представником відповідача ФГ "Русіна І.М." - адвокатом Н.Василенко подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що умовами договору не передбачений конкретний вид розрахунку зі сплати орендної плати, і за замовчуванням, згідно сталої фермерської практики, розрахунки з орендної плати за договорами оренди земельних ділянок сплачуються орендодавцем у готівковій формі у касі господарства за пред`явленням паспорту особи. Відповідно до п. 27 розд. III Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 (далі Положення №148), касир вимагає пред`явити паспорт/е-паспорт або інший документ, що посвідчує особу та відповідно до законодавства України може бути використаний на території України для укладення правочинів, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам установи/підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень словами, копійок цифрами). Одержувачі пред`являють паспорти чи документи, що їх замінюють, якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, та розписуються у відповідній графі документа. Не виключенням є і розрахунки з позивачем [PERSON] , якому протягом дії Договору оренди земельної ділянки з 2017 року орендна плата виплачувалась особисто у готівковій формі в касі господарства. Позивач за виплатою орендної плати за 2024 рік до каси господарства не прибував та не звертався. Оскільки безготівковий розрахунок умовами Договору оренди землі, укладеного між сторонами 04 серпня 2017 року, не передбачений, то решта орендної плати за 2024 рік може бути виплачена [PERSON] тільки за умови його особистої явки до господарства з документом, що посвідчує особу. Отже, порушень зобов`язань за Договором оренди земельної ділянки від 04.08.2017 року з боку відповідача не було. Подання позовної заяви до суду про стягнення заборгованості з відповідача є штучно вигаданим спором, спотвореним позивачем. До відзиву додано квитанцію про часткову сплату відповідачем орендної плати за 2024 рік. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат О.Браславська подала заяву, в якій просила проводити судовий розгляд справи за її відсутності та без участі позивача, уточнені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення судового розгляду не подавали. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне: Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований у вказаному реєстрі як «Фермерське господарство Русіна Івана Михайловича», ЄДРПОУ 30245133, юридична адреса: Харківська область, Зміївський район (на даний час Чугуївський), сільрада Геніївська, комплекс будівель і споруд, споруда № 1 (а.с.74 85) Головою господарства є Русін Іван Михайлович, що підтверджується протоколом зборів засновників господарства (а.с.86-88) 04.08.2017 року між фермерським господарством "Русіна Івана Михайловича" та позивачем [PERSON] укладено Договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 6321782000:01:002:0764, площею 2,0000 га ріллі, призначеної для сільськогосподарського виробництва. Зазначена земельна ділянка розташована поза межами населених пунктів на території Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області, і належить позивачеві на праві власності що підтверджується копією витягу з Державного реєстру, зареєстрований за № 93550451 від 03.08.2017 року (п. п. 1, 2 Договору) Відповідно до п. 5 Договору оренди землі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 65942,00 гривень. Згідно п. 8 Договору оренди землі, договір укладено на 7 років. Згідно п. 9 Договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у грошовій, натуральній або відробітковій формі, у розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 5275,36 гривень. Пунктом 10 Договору оренди землі передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням її щорічної індексації та індексів інфляції. Відповідно до п. 11 Договору оренди землі, орендна плата вноситься до 31 грудня кожного року. (а.с.9-12) Відповідно до акту прийому-передачі земель від 04.08.2017 року, позивач [PERSON] передав відповідачеві в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6321782000:01:002:0764, загальною площею 2,0000 га ріллі, що знаходиться на території Геніївської сільської ради (а. с. 13). Договір оренди землі від 04.08.2017 року зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 08.08.2017 року, номер запису про інше речове право 21901578 (а. с. 14, 15). Згідно копії витягу № НВ-9947209172024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 6321782000:01:002:0764 становить 65786,93 гривень (а. с. 17). 25.06.2024 року позивачем [PERSON] на адресу відповідача ФГ "Русіна Івана Михайловича" направлено лист-попередження про повернення земельної ділянки, а 25.12.2025 року лист-вимогу про сплату орендної плати за 2024 рік у розмірі 5275,36 гривень (а. с. 20 - 23). Як вбачається з копії видаткового касового ордеру, 25.02.2025 року позивачеві [PERSON] частково виплачено суму узгодженої орендної плати за 2024 рік в розмірі 2000,00 гривень (а.с.47) Доказів остаточного погашення заборгованості відповідачем орендної плати за 2024 рік матеріали справи не містять. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Згідно ч.1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд має вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За загальним правилом, встановленим статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Одним з видів зобов`язання є договір, вимоги до укладення якого встановлені главою 52 Цивільного кодексу України. За змістом положень статей 626-628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин другої, четвертої статті 631 Цивільного кодексу України, договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 792 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років, для земельних ділянок сільськогосподарського призначення для закладання та/або вирощування багаторічних насаджень (плодових, ягідних, горіхоплідних, винограду) не може бути меншим як 25 років. Згідно ч.4 статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до статей 1-3 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відносини, пов`язані з орендою земельних ділянок, на яких розташовані цілісні майнові комплекси підприємств, установ і організацій державної або комунальної власності, а також заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим, та їх структурних підрозділів, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про оренду державного та комунального майна". Вчинення процедурних дій, прийняття процедурних рішень у сфері оренди землі здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про адміністративну процедуру", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом та статтею 17-2 Земельного кодексу України. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Відповідно до ч. 1, ч.5 статті 6 цього Закону, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно статті 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Частиною 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - дотримання зобов`язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об`єкта, експлуатації водосховищ і ставків відповідно до встановлених в установленому порядку режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами та права спеціального водокористування; своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт. Згідно ч.1 статті 36 Закону України «Про оренду землі», у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2024 року по справі № 918/391/23, зазначила, що «згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом- також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»). Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом- також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»). (п.71 Постанови) Таким чином, належними й допустимими доказами підтверджено, що між сторонами по справі виникли правовідносини за Договором оренди земельної ділянки, укладеним 04.08.2017 року, за яким відповідач - ФГ "Русіна Івана Михайловича» зобов`язаний був 31.12.2024 року сплатити орендну плату за 2024 рік в розмірі 5275,36 гривень, натомість сплативши позивачеві 25.02.2025 року грошові кошти в сумі 2000,00 гривень. На момент розгляду справи доказів погашення відповідачем заборгованості зі сплати орендної плати до матеріалів справи не надано. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача залишку заборгованості зі сплати орендної плати за Договором оренди землі за 2024 рік у розмірі 3275,36 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення судових витрат, в тому числі на правничу допомогу адвоката, суд зазначає наступне: Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Позивачем при поданні позовної заяви подано квитанції про сплату судового збору за подання позовної заяви , які підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. Крім того, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію Договору про надання правничої допомоги, вартість яких складає 2000,00 гривень, та квитанцію про їх сплату позивачем. Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved