Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Київської міської ради, про визнання права власності на квартиру. Свої вимоги обґрунтовують тим, що у 1979 році [PERSON] , який є чоловіком позивача [PERSON] була отримана квартира в будинку [ADDRESS] . Проте, в подальшому перша секція вищезазначеного будинку виявилася аварійною, почала руйнуватися, у зв`язку з чим всі мешканці цієї секції були негайно переселені в шосту секцію державного будинку [ADDRESS] . Переселення проводилося державними відповідними органами з умовою, що після ремонту аварійної секції будинку [ADDRESS] , кожна сім`я матиме право вибору залишитися проживати в будинку [ADDRESS] або повернутися в попередню квартиру в будинку [ADDRESS] . Після ремонту аварійної секції в будинку [ADDRESS] державні органи вимагали від усіх переселитися туди, але всі жителі, в тому числі й сім`я позивачів, відмовилися й забажали проживати в будинку [ADDRESS] , сподіваючись, що умова, з якою їх переселили, буде дотримана. 23.04.1984 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 24.01.1984 було видано Ордер №043507 серія Ж [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який дає право на заняття вказаної житлової площі. 18.03.2021 чоловік [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, заповнив на відповідному бланку в приміщенні Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, до структури якої входить Відділ приватизації державного житлового фонду та сприяння створення ОСББ управління житлового-комунального господарства та надав весь необхідний пакет документів з метою приватизації квартири [ADDRESS] на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який є онуком [PERSON] та сином [PERSON] відповідно. Проте, за результатом звернення було отримано відмову у приватизації, яка обґрунтована тим, що квартира [ADDRESS] надавалась як житлове приміщення у будинку житлово-будівельного кооперативу. Відповідно до статті 384 Цивільного кодексу України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. А у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Однак, отримання квартири в порядку набуття її у власність, як квартири в будинку кооперативу, є таким що не є можливим, оскільки кооператив так і не був створений, і наразі отримати відповідні довідки від голови кооперативу є неможливим. Факт неіснування жодних житлово-будівельних кооперативів за адресою: [ADDRESS] (шоста секція) було встановлено рішенням Мінського районного суду міста Києва від 19.06.1998, яким було задоволено позов [PERSON] , визнано житлово-будівельний кооператив "Кристал 15" неіснуючим, визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (невістка [PERSON] , яка померла [INFO] ), [PERSON] , [INFO] , право власності в рівних долях на квартиру [ADDRESS] . Секція [ADDRESS] , яка спочатку була державною, фактично так і залишилися бути державною. У відповіді Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації за №104-104/ОП/П-1281-3488 від 27.08.2019, зазначено, що за інформацією Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", яке здійснює експлуатаційне обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , відсутня інформація щодо існування житлово-будівельного кооперативу (ЖБК, або створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (ОСББ) у вищевказаному житловому будинку. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" житловий будинок [ADDRESS] , що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.01.2015 №41 "Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації зазначений вище будинок закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва". Беручи до уваги факт неіснування житлово-будівельного кооперативу «Кристал-15», що встановлено низкою судових рішень, а отже неможливість позивачами набути право власності шляхом сплати пайових внесків, як членами кооперативу, неможливості подання відповідної заяви головою кооперативу тощо, факт неможливості набути право власності на квартиру, в порядку приватизації, просять суд визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частинах. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Київської міської ради, про визнання права власності на квартиру. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив. Уповноважений представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши учасника судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 23.04.1984 виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 24.01.1984 було видано Ордер № 043507 серія Ж [PERSON] , позивачу [PERSON] та позивачу [PERSON] , який дає право на заняття квартири [ADDRESS] . Згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру та відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивачі [PERSON] з 15.05.1984 по теперішній час, [PERSON] з 24.07.1990 по теперішній час, [PERSON] з 17.11.1995 по теперішній час. Відповідно до отриманих судом відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у власності позивачів відсутнє інше житло, придатне для проживання, окрім спірного. Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачі несуть витрати зі сплати житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . 18.03.2021 [PERSON] звернулася до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу їй та членам її сім`ї свідоцтва про приватизацію квартири [ADDRESS] . На зазначене звернення Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація надала відповідь в якій зазначила, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві», розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30 вересня 2010 року № 787 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» припинено шляхом ліквідації виконавчий орган Оболонської районної у м. Києві ради (Оболонську районну у м. Києві державну адміністрацію) (без правонаступництва). Розпорядженням від 30 вересня 2010 року № 787 з 31 жовтня 2010 року утворено Оболонську районну в місті Києві державну адміністрацію. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 10 грудня 2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в м. Києві" житловий будинок [ADDRESS] , що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передано до сфери управління Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно із розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 31 січня 2015 року № 41 "Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації" зазначений вище будинок закріплено на праві господарського відання без права розпорядження за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва". Також, зазначено, що з поданої копії ордеру від 23.04.1984 № 043507 серія Ж, квартира [ADDRESS] надавалась, як житлове приміщення у будинку житлово-будівельного кооперативу. Проте, факт неіснування жодних житлово-будівельних кооперативів за адресою: [ADDRESS] (шоста секція) було встановлено рішенням Мінського районного суду міста Києва 19.06.1998, яким було задоволено позов [PERSON] , визнано житлово-будівельний кооператив «Кристал 15» неіснуючим, визнано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] право власності в рівних долях на квартиру [ADDRESS] . Як убачається із матеріалів справи, 14 квітня 2008 року Апеляційний суд міста Києва рішення Мінського районного суду міста Києва від 19 червня 1998 року скасував та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду. 30 вересня 2008 року Оболонський районний суд м. Києва зазначений позов залишив без розгляду. Однак, аналогічний правовому висновку про визнання житлово-будівельного кооперативу «Кристал 15» неіснуючим, викладеному у вищевказаному рішенні Мінського районного суду м. Києва від 19.06.1998, також міститься у рішенні Мінського районного суду м. Києва від 05.06.1998 по справі № 2-2132/1998, яке набрало законної сили. Також у відповіді Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації за № 104-104/ОП/П-1281-3488 від 27.08.2019 зазначено, що за інформацією Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», яке здійснює експлуатаційне обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , відсутня інформація щодо існування житлово-будівельного кооперативу (ЖБК), або створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (ОСББ) у вище вказаному житловому будинку. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] отримана [PERSON] , позивачкою [PERSON] та позивачем [PERSON] на підставі Ордеру № 043507 серія Ж від 23 квітня 1984 року, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 24.01.1984. Тобто позивачі на відповідній правовій підставі отримали право на вселення у спірну квартиру. По теперішній час квартира у власність громадянам не передавалась та належить до комунальної власності. Право кожного громадянина на житло гарантовано Конституцією України, право на повагу якого закріплено у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Позивачі проживають у квартирі тривалий час на законних підставах, законність їх проживання не оспорюється. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Матеріали справи не містять, та відповідачем не надано доказів в розумінні положень ст.ст.76-81 ЦПК України на спростування позовних вимог. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як на підставу своїх вимог, підтверджених дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частинах. Відповідно до ч. 7 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачами [PERSON] та [PERSON] при подачі позовної заяви сплачено судовий збір на загальну суму 15142,00 грн. При цьому, позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] по 5046,66 грн. витрат по сплаті судового збору та зважаючи на те, що позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5046,66 грн. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Outcome: approved