Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, зокрема, що він маючи намір скористатись своїм правом на зміну громадянства, звернувся до територіального підрозділу ДМС України з метою оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання. На підставі вказаного звернення позивачу було оформлено дозвіл для виїзду за кордон на постійне проживання. Разом з тим, ДПС України обмежено таке його право шляхом відмов у перетині державного кордону України. Відмовляючи у перетині кордону працівники ДПС мотивують це тим, що позивач не надає достатню кількість документів, а також усно повідомили, що діють на підстав внутрішнього наказу голови Адміністрації ДПС України від 30.05.2024. Позивач проживав у Республіці Польща де у нього були стосунки та плани щодо одруження, зачаття дитини, створення повноцінної сім`ї, він там працював та жив. Крім того, він бажає набути громадянство зазначеної країни. Також, він неодноразово перетинав державний кордон України, з метою підтримання зв`язків з рідними та здійснення необхідних ділових візитів, пов`язаних з виконанням трудових обов`язків. Разом з тим, 06.04.2024 відповідач позбавив його цього право та начальником 4 групи ІПК відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » ухвалено рішення про відмову у перетині ним кордону. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.12.2024, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2025, його права були визнані порушеними, а дії прикордонника протиправними. Рішення про відмову у перетині державного кордону було скасовано. Таким чином, рішенням адміністративного суду визнано дії ДПС України протиправними. Зазначені дії відповідача спричинила позивачу моральні страждання, постійний стресовий стан та емоційне виснаження. Протиправність дій відповідача змушують його звертатись до суду та витрачати власні ресурси, час, кошти та сили, що в умовах загального кризового фону особливо тяжко позначається на психоемоційному стані та здоров`ї. Маючи усі законні підстави для виїзду за кордон, позивач позбавлений можливості возз`єднатись із найближчими йому людьми, що перебувають у Польщі. Зазначені обставини створюють глибокий внутрішній конфлікт, оскільки позивач змушений залишатись в умовах постійної небезпеки, у той час як його рідні переживають за його життя. Їхня тривога, дзвінки під час обстрілів і емоційне напруження впливають не лише на їхнє здоров`я, а й посилюють його моральні страждання. Його позбавляють можливості організувати життя в безпечному середовищі. Крім того, вказані дії відповідача спричинили шкоду його здоров`ю, оскільки він був вимушений звертатись до різних спеціалістів, у тому числі, психіатрів, кардіологів тощо. При цьому, навіть за наявності рішення суду в якому встановлено протиправність дій відповідача, останній продовжує відмовляти у перетині державного кордону з тих самих підстав, оцінку яким було надано вже судом. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 30.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.07.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06.08.2025 до суду надійшов відзив на позов, який мотивований тим, зокрема, що починаючи з 24.02.2022 в Україні дії воєнний стан, який було неодноразово продовжено. Під час дії воєнного стану права громадян України можуть бути обмежені. Правила перетину державного кордону України визначено категорію громадян, який надається право на перетин кордону у разі введення в Україні воєнного стану. Уповноваженою особою охорони державного кордону на підставі наданих позивачем документів, у відповідності до вказаних Правил, було прийнято рішення №1506 від 08.06.2024 про відмову у перетині державного кордону України відносно позивача, яке було оскаржено ним у судовому порядку. Разом з тим, вказане рішення має одноразове застосування та приймалось саме в момент спроби перетину державного кордону і воно не носило характер триваючого чи постійного. Позивач не був позбавлений права повторно повернутись до пункту пропуску, навіть одразу після відмови. Заявляючи моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн., позивач не обгрунтовує з яких міркувань він виходив при обрахуванні саме цієї суми шкоди та докази на підтвердження зазначеного. Сам факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, позивачем не доведено причино-наслідковий зв`язок завданої шкоди із рішенням відповідача. Зазначені у позові обставини не підтверджують те, що внаслідок дій відповідача, позивач звертався до різного роду спеціалістів. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог представник відповідача просив відмовити. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2025 задоволено заяву представника відповідача та поновлено відповідачу строк на подання відзиву та прийнято його до розгляду. Закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. 04.09.2025 до суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких зазначено, зокрема, що твердження відповідача про правомірність його дій не заслуговує на увагу, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили було встановлено їх протиправність. При цьому, у вказаному рішенні суду вказано, що ДПС України не мала правових підстав для відмови позивачу у перетині державного кордону України. Відповідач фактично і надалі ігнорує позицію суду та продовжує посилатись на внутрішньо-розпорядчі листи та інші підзаконні-нормативні акти, які не створюють правових наслідків. Крім того, жоден лікар не напише, що події на державному кордоні спричинили зв`язок між захворюваннями. Позивачем надано докази звернення до лікарів та встановлені ними діагнози, а тому він вважає, що суду надано належні та допустимі докази на підтвердження обставин викладених у його позові. Підставою звернення до суду є саме визнання порушення його права та відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Позивач під час судового розгляду в підготовчі та судові засідання не з`являвся. Подавав до суду заяви про проведення розгляду справи без його участі. Позовні вимоги підтримав. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підставі зазначених у відзиві на позов. В судовому засіданні 04.11.2025 головуюча суддя ухвалила перейти до стадії ухвалення судового рішення та відкласти ухвалення і проголошення судового рішення на 14.11.2025 11 год. 00 хв. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши позов та додані до нього документи, відзив на позов, письмові пояснення позивача, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що рішенням про відмову в перетині державного кордону України від 08.06.2024 начальника 4 групи ІПК відділення інспекторів прикордонної служби « [INFO] » (тип А) відділу прикордонної служби « [INFO] » (тип Б) [INFO] лейтенанта [PERSON] , відмовлено у виїзді з України [PERSON] , [INFO] , громадянину України, паспорт серії [NUMBER] , місце проживання Республіка Польща, м.Люблін. Причиною для відмови стало, зокрема, що вказаний громадянин України не має права на перетин державного кордону України для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану згідно п.2.1-2.19 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ №57 віл 27.01.1995 (а.с.60-61). Не погодившись із вказаним вище рішенням, позивач оскаржив його до Вінницького окружного адміністративного суду та його позов було задоволено. Так, відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2025 вказане рішення окружного адміністративного суду було залишено без змін (а.с.55-59). Враховуючи викладене, рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16.12.2024 набрало законної сили 22.05.2025. Крім того, позивачем надано до суду ухвалу Верхового Суду у складі колегії судді Касаційного адміністративного суду від 01.07.2025, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини [NUMBER] . В ході судового розгляду даної цивільної справи представник відповідача вказані обставини підтвердив. Зі змісту вказаної вище постанови апеляційного суду слідує, що 08.06.2024 позивач прибув на міжнародний пункт пропуску «Могилів-Подільський-Отач» та надав для перетину державного кордону паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою "Взятий на постійний консульський облік в Генеральному консульстві України в Любліні" та відміткою про "Постійне проживання Республіка Польща", витяг з реєстру територіальної громади, з якого вбачається, що позивач знятий з місця реєстрації у зв`язку з вибуттям на постійне місце проживання в Республіку Польща, а також довідку на військовослужбовця (військовозобов`язаного), який виїжджає за кордон від 28.07.2023 №2/2469, виданою [INFO] , з якого вбачається що 28.07.2023 позивач був знятий з військового обліку у зв`язку з вибуттям на постійне місце проживання до Республіки Польща, а тимчасове посвідчення військовозобов`язаного залишене на зберігання у другому відділі цього [INFO] . В той же час, з аналізу норм Порядку №1487 та Порядку №206 слідує, що військові квитки військовозобов`язаних, які виїжджають за кордон на строк більш як три місяці, здаються до військового комісаріату за місцем військового обліку та замість військових квитків, прийнятих на зберігання, видається довідка військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон. Таким чином, оскільки під час проходження прикордонного контролю 08.06.2024 позивач надав документ (довідку), який підтверджує факт зняття його з військового обліку у зв`язку із вибуттям за межі України на постійне місце проживання або на строк більше трьох місяців та вилучення його військово-облікового документу в передбаченому законом порядку, а тому у відповідача були відсутні законні підстави для відмови позивачу у перетинанні державного кордону на виїзд з України. Таким чином, встановлено протиправність рішення відповідача від 08.06.2024 щодо відмови у перетині державного кордону України позивачем. Також, позивачем надано суду лист в/ч [NUMBER] в якому йому було роз`яснено, що судове рішення про протиправність дій відповідача 08.06.2024 не є документом, що надає позивачу право на перетин державного кордону України. Крім того, роз`яснено, що рішення про надання дозволу на виїзд з України приймається безпосередньо у пункті пропуску через державний кордон України (а.с.37-38). У своєму позові позивач стверджує ту обставину, що внаслідок триваючої протиправності дій відповідача, йому була завдана моральна шкода. На підтвердження обставин про які зазначено у позові суду надано ряд медичних документів. Так, відповідно до консультації кардіолога від 08.10.2024 при зверненні позивача до спеціаліста, йому було встановлено діагноз соматоформна вегетативна дисфункція. Тривожний розлад. Також рекомендовано лікування, а саме: дієта з обмеження харчової солі та жирів тваринного походження, предуктал ОД 1 таб 1 р добу 1 місяць, ритмокор 1 капс 2 р добу 10 днів, наділі стреснол 1 капс 2 р добу 14 днів. Разом з тим, з вказаного висновку також слідує, що у позивача скарга на самопочуття не було та вказано, що самопочуття задовільне. Внаслідок об`єктивного огляду встановлено, що загальний його стан задовільний (а.с.51-52). Згідно консультації кардіолога від 16.04.2025 при зверненні позивача до спеціаліста, йому було повторно встановлено діагноз - соматоформна вегетативна дисфункція. Тривожний розлад. Рекомендовано лікування, а саме: дієта з обмеження харчової солі та жирів тваринного походження, оноріо 5 мг таб вранці, маскібрен (біфрен) 250 мг 1 капс 2 р добу 2-3 тижні надалі новопасит 1 капс 2 р добу 1 місяць, магнеквін 1 таб на ніч 4 тижні. Крім того, з вказаного висновку також слідує, що позивач скаржився на напади серцебиття, відчуття перебоїв в роботі серця на фоні тривожності, порушення сну, втому та слабкість. При цьому, з анамнезу захворювання слідує, що самопочуття позивача погіршилось близько 1\~місяця на фоні психо-емоційних навантажень (а.с.53-54). Позивачем, крім іншого, надано до суду довідку про консультацію психіатра від 09.08.2025, зі змісту якої слідує, що йому встановлено діагноз F41.0. та рекомендовано таблетки есциталопрам 5 мг вранці протягом 3 місяців (а.с.111-112). Діагноз F41.0 в Міжнародному класифікаторі хвороб (МКХ-10) означає панічний розлад, який характеризується повторними, непередбачуваними нападами інтенсивної тривоги (паніки). В матеріалах справи наявні квитанції від 08.10.2024, 08.07.2024, 21.08.2024, а також скриншоти оплат з назвами «аптека» (а.с.44-50). Разом з тим, зі змісту квитанції не можливо достовірно встановити призначення платежу, його отримувача, тобто чи є отримувачем аптека чи заклад охорони здоров`я, тощо. Аналогічно і надані скриншоти оплат не містять таких відомостей. З аналізу вказаних документів не можливо встановити, що саме купувалось, в тому числі чи дійсно позивач це купував. Фактично доказів придбання тих ліків, які рекомендувались лікарями позивачу суду не надано. Інші докази, які надані позивачем, а саме витяги з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та сплати єдиного внеску, а також довідка в/ч [NUMBER] від 02.04.2022 фактично є належними, оскільки позивач не обґрунтував, яким чином вони стосуються предмета спору. Відповідно до\~статті 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 56\~Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із вимогами\~статті 23 ЦК України\~визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Аналіз положень\~статті 23 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Згідно з\~статтею 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог\~статті 1173 ЦК України\~потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей\~1167,\~1173 ЦК України. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами частини 5\~статті 21 КАС України\~вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1\~глави 82 Цивільного кодексу України\~. Так, за частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтями 1173 - 1175 ЦК України\~передбачено особливості відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а також посадовими особами вказаних органів. У судовій практиці склався сталий підхід до застосування\~статей 1173 - 1175 ЦК України\~як спеціальних при розгляді справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування (зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, а також у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №2а-0770/814/12, від 13.01.2022 у справі №825/438/18 та інших), за яким статті\~1173,\~1174 ЦК України\~є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та місцевого самоврядування, а також для посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім цими нормами не заперечується обов`язковість інших елементів складу цивільного правопорушення, доказування наявності яких є необхідним у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі\~статті 1173 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Зважаючи на загальні засади доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті\~3,\~19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу\~статті 1173 ЦК України\~шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2024 року у справі № 461/1180/20-ц (провадження № 61-17373св23). Суд зазначає, що презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє\~ст. 81 ЦПК України\~про загальний розподіл тягаря доказування. Відтак, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. У постанові Верховного Суду від 29.02.2024 по справі № 205/818/23 зазначено, що саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Так, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Разом з тим, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Враховуючи викладене вище, та зміст рішень адміністративного суду першої та апеляційної інстанції суд дійшов висновку, що за наявності доказів протиправності рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону України, що є одним із основоположних прав людини, суд не може вважати не доведеним факт того, що таким рішенням та необхідністю відновлення свого права шляхом оскарження такого рішення в судовому порядку, позивачу було спричинено моральну шкоду. Разом з тим, визначаючись щодо розміру завданої шкоди суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено причино-наслідковий зв`язок його звернень до кардіолога та психіатра, внаслідок саме протиправності рішення відповідача. При цьому, у вказаних висновках відповідних спеціалістів зазначалось, що стан позивача задовільний. Так, при зверненні у жовтні 2024 року до кардіолога скарг від позивача не було. У квітні 2025 року він скаржився на порушення сну, втому та слабкість, перебої у роботі серця, однак такі симптоми, згідно анамнезу захворювання, у позивача були протягом останнього місяця перед звернення до лікаря. Твердження позивача, що лікар не може зазначити причино-наслідковий зв`язок між протиправністю дій відповідача та його звернень до лікаря, не відповідають дійсності, так як при зверненні до лікаря, останній описує анамнез життя та захворювання, як це продемонстровано у консультації кардіолога від 16.04.2025. \~ \~ \~ \~Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що ним купувались ліки, які були рекомендовані відповідними спеціалістами. Надані до суду квитанції та скриншоти оплат такої інформації не містять. Також, позивач стверджував ту обставину, що протиправність дій відповідача є триваючою, оскільки він і надалі не може перетнути державної кордон України. Разом з тим, як слідує з довідки начальника групи реєстраційної та паспортної роботи відділу організації прикордонного контролю штабу від 03.11.2025 позивач 01.10.2025 о 18:33 год. в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» перетинав державний кордон України у напрямку «виїзд з України», а 11.10.2025 о 12:32 год. у тому ж самому пункті пропуску перетнув державний кордон України у напрямку «в`їзд в Україну». Таким чином, твердження позивача про тривалість протиправності дій відповідача, не знаходять свого підтвердження. Так само позивачем не надано суду доказів повторності відмов йому у перетині державного кордону України. Лист військової частини [NUMBER] не можна вважати повторною відмовою в перетині кордону позивачу або вважати його продовженням зазначеного вище рішення, яке визнано протиправним, оскільки слушним є заперечення відповідача з приводу того, що питання перетину державного кордону вирішується виключно безпосередньо в самому пункту пропуску. Також, суд звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що у нього у Республіці Польща є сім`я, близькі люди та робота, не підтвердженні жодними належним та допустим доказами. Зважаючи на викладене вище, єдиним доказом заподіяння позивачу моральної шкоди є рішення адміністративного суду в якому встановлено протиправність рішення відповідача, яке мало одноразовий характер, а тому оцінивши надані суду докази, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, ступінь вини відповідача, суд дійшов висновку, що справедливим та розумним відшкодуванням завданої моральної шкоди буде сума коштів у розмірі 2000,00 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, ухвалюючи таке рішення, суд звертає увагу на те, що права позивача були захищенні в судовому порядку рішеннями адміністративного суду та визнано протиправним і скасовано рішення про відмову у перетину державного кордону України від 08.06.2024. Європейський суд з прав людини у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). З огляду на викладене вище, суд надав свою оцінку визначальним доводам сторін. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 11 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою. Враховуючи ст.19, 56 Конституції України, ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, ст.\~12,\~13,\~81,\~89,\~259,\~263-268 ЦПК України, суд

Outcome: partial