Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» (далі по тексту позивач, банк) звернулось до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] (далі позичальник, відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи підставність позову тим, що 02.12.2020 між ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] укладено кредитний договір № 201202-002, відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 25 000 грн, на строк до 02.12.2021, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та відсотки за користування кредитом на умовах, що передбачені цим договором. ТОВ «Кредитсервіс» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в обумовленому договором розмірі, тоді як відповідач у порушення взятих на себе зобов`язань допустив заборгованість, яка станом 25.03.2025 становить 38\~391,00 грн, та складається із: 16\~666,68 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 21\~724,32 грн. - прострочена заборгованість за процентами, які у добровільному порядку відповідач не погашає, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав, у зв`язку з чим суд відповідно до ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області 11.06.2025 справу передано за підсудністю до Липовецького районного суду Вінницької області. Ухвалою суду\~від 14.07.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. При цьому, у матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи за відсутності представника, у якій він не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань щодо поважності причин неявки чи розгляду справи у його відсутність до суду не направив, відзиву не подав. За таких обставин, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим. У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності сторін спору на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.12.2020 між ТОВ «Кредитсервіс» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 201202-002 (а.с.21), за умовами якого сторони узгодили суму кредиту 25 000, 00 грн; строк дії договору до 02.12.2021; кількість щомісячних платежів 12; одноразова комісія за видачу кредиту від початкової суми кредиту (утримується при перерахуванні суми кредиту) 7,9 %; сума одноразової комісії 1975, 00 грн; відсоткова ставка, в місяць від початкової суми кредиту 7,9 %; реальна річна процентна ставка 102,7 % річних; сума щомісячного платежу 4058, 33 грн, в тому числі погашення тіла кредиту 2\~083,33 грн, сплата відсотків 1975 грн; загальна плата за користування кредитом 25675, 00 грн; загальна вартість кредиту 50675, 00 грн\~(а.с. 19). Відповідачеві було надано Паспорт споживчого кредиту «12 місяців», яким визначено основні умови кредитування, інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, та відповідач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, (а.с. 22). Згідно довідки про укладення договору було ідентифіковано клієнта [PERSON] , зазначено його персональні дані та умови кредитування, які узгоджено у договорі, визначено одноразовий ідентифікатор, фінансовий номер на який 02.12.2020 о 13:01:46 його було відправлено (а.с.27). Відповідно до платіжного доручення №665 від 02.12.2020 (а.с.31), [PERSON] було перераховані грошові кошти в розмірі 23 025,00 грн. на виконання умов договору № 201202-002 від 02.12.2020. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором № 201202-002\~ від\~02.12.2020,\~ [PERSON] частково сплачувались щомісячні платежі до 23.04.2021 (а.с.26). Відповідно до розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором № 201202-002 від 02.12.2020 за період з 02.12.202 по 25.03.2025 заборгованість [PERSON] складає 38\~391,00 грн, та складається із: 16\~666,68 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 21\~724,32 грн. - прострочена заборгованість за процентами (а.с.32). 18.04.2025 ТОВ «Кредитсервіс» в адресу [PERSON] було направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості, якою товариство вимагало повернути кредит, проценти та інші належні за кредитним договором у розмірі 38\~391,00\~грн,\~та складається\~із:\~16\~666,68\~грн.\~-\~прострочена заборгованість\~за сумою\~кредиту;\~21\~724,32\~грн.\~-\~прострочена заборгованість\~за процентами (а.с. 30). Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 6, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона може запропонувати свої умови договору (ст. 634 Цивільного кодексу України). Правилами абз. 2 ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, що була чинною на дату укладення сторонами угоди) договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні визначені Законом України «Про електронну комерцію», який встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Згідно із ст. 3 Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. У ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» , так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19 дійшов висновку, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, що закріплено положеннями ст. 205, ст. 207 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що кредитний договір № 201202-002 від 02.12.2020, паспорт кредитного продукту «12 місяців» підписано відповідачем шляхом накладення електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора, отож договір є укладений та дійсний. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК\~України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Приписами абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що нарахування процентів може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, про що визначено в статті 209 ЦПК України. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Із доказів наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, судом встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором позикодавець виконав своєчасно і повністю, надавши кредиті ресурси відповідачу в повному обсязі. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/18, доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. У постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц Верховний Суд також вказав, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що вина відповідача щодо порушення умов виконання зобов`язання щодо несвоєчасного внесення грошових коштів на виконання умов кредитного договору є доведеною зібраними та дослідженими безпосередньо судом доказами, що додані до матеріалів справи, відтак останній зобов`язаний нести юридичну відповідальність за порушення зобов`язання. Водночас як було встановлено судом банк\~використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, звернувшись до відповідача із досудовою вимогою, утім після цього нарахування за кредитним договором не здійснював. Суд звертає увагу, що відповідач був обізнаний з розглядом цивільної справи, повідомлявся в установленому порядку про її розгляд, про що свідчить додане до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, але жодним чином не висловив своєї позиції за вимогами до нього банку про стягнення кредитної заборгованості, не заперечив наявної заборгованості, укладення договору з позивачем, отримання кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, розміру нарахованої заборгованості. Суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки іншого не доведено, а тому вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 38\~391,00 грн., що складається із наступного: 16\~666,68 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 21\~724,32 грн. - прострочена заборгованість за процентами, ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь яких заперечень з боку відповідача, підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім іншого належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 422, 40 гривень (а.с. 20), відтак у зв`язку із задоволенням позову він підлягають із відповідача на користь позивача. Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. В позовній заяві позивач просить стягнути понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн в межах даної справи. На підтвердження таких витрат позивачем долучено копії: договору про надання правової допомоги № 25-01/2023 від 25.01.2023; акт приймання-передачі справ на надання правової допомоги від 01.02.2025; акта № 3 приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 25-01/2023 від 25.01.2023, складеного 18.02.2025, відповідно до якого Адвокатське об`єднання «Правовий діалог» в особі директора Разумного Є.М. надало ТОВ «Кредитсервіс» послуги з правової допомоги, надані об`єднанням якісно і в певному обсязі, а саме: підготовка та направлення/подача однієї позовної заяви або апеляційної скарги або касаційної скарги до Вінницького районного суду, боржник [PERSON] вартістю 7 000, 00 грн (а.с. 34 36, 37). Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2023, справа № 755/2587/17, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved