Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

У березні 2025 року позивачка звернулась до суду суд із позовом до відповідачів про визнання договорів недійсними, відновлення становища, що існувало, зобов`язання виконати певні дії, в якому просила: - визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна будинку [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3223155400:05:033:0080 по [ADDRESS] , укладений 26.12.2022 між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською Інною Михайлівною за номером 4354 від 26.12.2022 року номер запису про обтяження 48833273; - скасувати запис про обтяження 48833273, зроблений 26.12.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською Інною Михайлівною та повернути сторони договори у первісний стан, для чого зобов`язати [PERSON] і [PERSON] зареєструвати право власності на будинок з дворовими побудовами, загальною площею 418,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, площею 0,2059 га, за [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 26.10.2016 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав від позивачки 2320000,00 гр., які на той період часу складали 80000,00 Євро, та зобов`язався повернути до 24.10.2020 року. [PERSON] борг не повернув. Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми боргу. У процесі розгляду даного спору, стало відомо, що [PERSON] уклав спірний договір дарування із [PERSON] з метою уникнення відповідальності, та не повернення позики. Позивачка звернулась до суду із позовом про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна .А саме будинку та земельної ділянки. Постановою Київського апеляційного суду від 06.03.2024 року та постановою ВС від 02.10.2024 року визнано недійсними договору дарування будинку та земельної ділянки, укладені між [PERSON] та [PERSON] . Не зважаючи на звернення до суду, [PERSON] всупереч вимогам закону передала своїй матері [PERSON] вищезазначене нерухоме майно в іпотеку, на підставі нібито укладеного між ними договору позики. Позивачка вважає, що такий договір укладено з метою уникнення [PERSON] сплати боргу, тобто укладений у результаті недобросовісної поведінки боржника [PERSON] . Ухвалю судді від 25.03.2025 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий\~будинок з\~дворовими побудовами,\~загальною площею\~418,3\~кв.\~м в\~ [ADDRESS] ,\~та земельні\~ділянки, на яких він розташований відповідно до даних реєстру речових прав на нерухоме майно - кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, площею 0, 2059 га, право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 59776844 від 11.08.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петренко Оленою Анатоліївною 27.03.2025 року прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано у приватного нотаріуса Камінської І.М. належним чином посвідчені копії оспорюваного договору іпотеки нерухомого майна, та документи, надані для оформлення такого договору іпотеки. 14.04.2025року на адресу суду від приватного нотаріуса на виконання ухвали надійшли витребувані документи. 21.04.2025 року представницею відповідачки [PERSON] подано до суду відзив, в якому зазначено наступне. Жодних відомостей стосовно обтяжень чи заборон стосовно житлового будинку та земельної ділянки на момент укладення договору іпотеки не було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] не отримувала на момент укладення спірного договору ані ухвалу про відкриття провадження, ані ухвалу про забезпечення позову. Таким чином, остання в межах передбачених законом прав власника, розпорядилась належним їй майном. На момент реєстрації обтяження житлового будинку, [PERSON] була законним його власником. Договір іпотеки був укладений в належній формі та було досягнуто згоди з усіх істотних умов. Позивачка не надає жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] не мали наміру створити правові наслідки на момент спірного правочину. При укладені даного договору нотаріусом було роз`яснено відсутність будь-яких обтяжень щодо укладення будь-яких договорів. З урахуванням викладеного просила в позові відмовити, у зв`язку із його недоведеністю та необґрунтованістю. 23.04.2025 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшов відзиву, в якому останні заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити, з огляду на те, що ні [PERSON] , ні [PERSON] не є боржниками [PERSON] , тому їх право на укладення правочинів між собою не могло бути обмежено з цих причин. [PERSON] набула спірне майно на підставі договору дарування, а тому станом на посвідчення договору іпотеки була єдиним власником майна, а тому могла укладати договори позики та іпотеки. 24.04.2025 року позивачкою подано до суду відповідь на відзив відповідачки [PERSON] , в якому позивачка зазначила, що Верховним судом встановлено недобросовісність відповідачів [PERSON] та [PERSON] по відношенню до неї це рішення у цій справі має преюдиційне значення. 22.05.2025\~року відповідачкою\~ [PERSON] \~подано до\~суду відзив,\~в якому\~просила відмовити\~у задоволенні\~позовних вимог\~з огляду\~на те,\~що на\~момент укладення\~договору іпотеки\~вона не\~знала і\~не могла\~знати,\~що такий\~договір укладено\~нібито з\~порушенням прав\~та законних\~інтересів позивачки.\~Вона є\~добросовісним іпотекодержателем,\~адже на\~момент укладення\~спірного договору\~вжила всіх\~заходів для\~перевірки наявності\~в іпотекодавця\~повноважень на\~передачу спірного\~нерухомого майна\~в іпотеку,\~а отже, відсутні всі правові підстави для визнання такого договору іпотеки недійсним. [PERSON] була власником майна згідно договору дарування, та згода [PERSON] не потребувалась. А отже, у нотаріуса не було жодної правової підстави перевіряти [PERSON] в реєстрі боржників. 27.05.2025 року позивачкою подано до суду відповідь на відзив відповідачки [PERSON] , в якій позивачка зазначила, що відповідачкою [PERSON] не надано доказів її добросовісності, адже строк за договором позики, як основного зобов`язання сплинув, борг [PERSON] не погасила, маючи достатньо майна, інше майно в іпотеку не передала, у договорі позики та іпотечному договорі зазначено про згоду [PERSON] на укладення таких договорів, що також підтверджує той факт, що іпотечний договір укладено з метою порушення її прав як стягувача з [PERSON] боргу. 25.07.2025 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явились. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Представники відповідачів заявляли клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, однак через незалежні від суду обставини, зв`язатися із представниками сторін через відео зв`язок суду не вдалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.10.2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав від [PERSON] кошти у сумі 2320000,00 грн., що на той період часу складали 80000,00 Євро, із зобов`язанням їх повернення до 24.10.2020 року. [PERSON] борг не повернув. У зв`язку із чим, позивачка [PERSON] звернулась до суду із відповідним позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, яке залишене в силі Постановою Харківського апеляційного суду від 07.02.2022 року, позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн., що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені - 107 355,62 грн., 3% річних - 26 696,00 грн. В іншій частині позову відмовлено. Як стало відомо позивачці, 11.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори дарування земельної ділянки, кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та житлового будинку з дворовими побудовами [ADDRESS] . Вважаючи вказані договори дарування незаконними, такими, що порушують її права, та вчинені з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики, позивачка звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко Олена Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29.05.2023 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко Олена Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 грудня 2022 року у справі №372/3733/22 (провадження 2-з-70/22) після набрання рішенням законної сили. Постановою Київського апеляційного суду від 06.03.2024 року «Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким вирішено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко Олена Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним задовольнити частково. Суд ухвалив « Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 2059 га кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко Оленою Анатоліївною 11 серпня 2021 року за № 455, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474. - Повернути у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0, 2059 га кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовити». Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2024 року «Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року та рішення Обухівського районного суду Київської області рішенням від 29 травня 2023 року в частині визнання недійсним договору дарування будинку скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення. Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з дворовими прибудовами [ADDRESS] , укладений 11 серпня 2021 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № 456, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432524. Повернути у власність [PERSON] житловий будинок з дворовими прибудовами [ADDRESS] . В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року залишити без змін. Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в нескасованій частині». Таким чином, даною постановою ВС у справі №372/3722/22 від 02.10.2024 року визнано недобросовісними дії [PERSON] та [PERSON] щодо укладення вищезазначених договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки. У подальшому, [PERSON] ще будучи власником земельної ділянки площею 0, 2059 га кадастровий номер 3223155400:05:033:0080, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку з дворовими прибудовами [ADDRESS] , 26.11.2022 року уклала із [PERSON] договір позики грошей на суму 200000,00 дол. США. А 26.12.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна будинку [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3223155400:05:033:0080 по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Камінською Інною Михайлівною за номером 4354 від 26.12.2022 року номер запису про обтяження 48833273, для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] за Договором позики від 26.11.2022 року. Позивачка вважає, що вказаний договір таким, що укладено з метою уникнути сплати боргу [PERSON] перед нею, тобто таким, який укладено у результаті недобросовісної поведінки боржника [PERSON] та членів його сім`ї відповідачів в цій справі, які діють, як в інтересах [PERSON] , так і в своїх із наміром зберегти належне їм майно. Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства .\~При здійсненні\~своїх прав\~особа зобов`язана\~утримуватися від\~дій,\~які могли\~б порушити\~права інших\~осіб,\~завдати шкоди\~довкіллю або\~культурній спадщині. Не\~допускаються дії\~особи,\~що вчиняються\~з наміром\~завдати шкоди\~іншій особі,\~а також\~зловживання правом\~в інших\~формах. При\~здійсненні цивільних\~прав особа\~повинна додержуватися\~моральних засад\~суспільства. Не\~допускаються використання\~цивільних прав\~з метою\~неправомірного обмеження\~конкуренції,\~зловживання монопольним\~становищем на\~ринку,\~а також\~недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок, що згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризуються чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійснісність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правоти ну, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правовиком. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (частина третя статті 234 Цивільного кодексу України). Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, коли на виконання правочину було середино якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи Для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правовою результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намір в учасників правочину. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний Правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 522/8158/15-ц зроблено висновок, що визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створюй правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Палата Верховного Суду підтримала та конкретизувала висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палата Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відкоси" для уникнення сплата боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, і по набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплата її і: договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний поговір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплата ціні: контрагентом боржника)». Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) йог о права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та направлений на введення в оману або сторону правочину або будь-яку іншу третю особу, натомість фраудаторний договір завжди вчиняється виключно на шкоду кредиторам та є різновидом фіктивних правочинів. Як вже зазначалось судом, визнані апеляційною та касаційною інстанціями договори дарування від 11.08.2021 року недійсними, були укладені 11.08.2021 року, а рішення суду про стягнення боргу з [PERSON] ухвалено 30.08.2021 року, тобто на їх час укладення [PERSON] знав про існування невиконаного перед позивачем зобов`язання, а тому міг передбачити для себе негативні наслідки задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ці договори дарування укладені з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики, із чим погодився касаційний суд. У справі №372/3733/25 доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчать: момент вчинення правочину (11 серпня 2021 року), водночас рішення про стягнення заборгованості з боржника було ухвалено 30 серпня 2021 року, тобто між укладенням договорів та виникненням зобов`язання у [PERSON] пройшов незначний проміжок часу, а саме менше одного місяця; контрагент, з яким боржник уклав оспорюваний договір (дружина боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування. І як наслідок, укладання іпотечного договору між [PERSON] та [PERSON] за згодою [PERSON] , тобто між членами та за згодою членів однієї сім`ї, є використанням приватноправового інструментарію не задля захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення виконання зобов`язань перед третьою особою. Аргументами, які переконують суд в недобросовісності дій відповідачів, є, по-перше, констатація ВС про фраудаторність правочину договору дарування спірного майна між [PERSON] , як чоловіком, та [PERSON] , як його дружиною. Подальші дії відповідачів із цим же нерухомим майном, тобто «наполегливість» в створенні правового режиму майна, який би не дозволив звернути на нього стягнення в рамках виконавчих процедур. Так, в період, коли спірне майно, вже забезпечене ухвалою суду від 07.12.2022 року в рамках цивільної справи № 372/3733/22, відповідачка [PERSON] та її матір [PERSON] укладають договір іпотеки цього ж майна на виконання забезпечення за зобов`язаннями по договору позики на суму 200\~000 доларів США між цими самими сторонами. Суд звертає увагу на розмір вказаної суми позики, яка становить 200\~000 доларів США., і погоджується із висловленими сумнівами позивачки про реальність вказаного договору. Так, відповідачі не довели належними доказами фінансову спроможність відповідачки [PERSON] надати вказану суму дочці готівкою, не надано доказів цільового спрямування цих коштів. Також не надано доказів, що в строк, передбачений договором позики, вказані грошові кошти були повернуті або, в разі неповернення, [PERSON] вживалися заходи щодо їх повернення. Тобто не надано доказів, які б могли довести добросовісність дій відповідачів. Також твердження про факт необізнаності відповідачів [PERSON] та [PERSON] про зобов`язання [PERSON] перед позивачкою викликає сумнів, оскільки останній надав письмову згоду на укладення цього правочину, тобто проявив активну участь, вже здійснивши до цього моменту, тобто до 26.12.2022 року, низку недобросовісних дій щодо відчуження цього майна на зло кредитору, а саме 11.08.2021 року, уклавши фраудаторні договори дарування. І хоча суд не може достеменно стверджувати про обізнаність відповідачів про існування на момент укладення договору іпотеки від 26.12.2022 року ухвали Обухівського районного суду від 07.12.2022 року про арешт спірного майна, сукупність інших встановлених судом обставин свідчить про намір відповідачів завуалювати дії, спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно, під псевдоцивільні-правові відносини. Відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства,оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з`ясуванні обставин справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved