Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

у червні 2025 року ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 250398 від 01.08.2018 в розмірі 21\~777,55 грн. та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.08.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено в електронній формі договір в про надання фінансового кредиту № 250398. ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору про надання фінансового кредиту та перерахувало на рахунок відповідача кредитні кошти. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1 від 27.12.2018 укладено додаткову угоду №10, згідно з умовами яких ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») набуло право грошової вимоги включно і до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 250398 від 01.08.2018. Всупереч умовам вказаного кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість відповідача перед позивачем в загальному розмірі 21777,55 грн., яка складається з суми заборгованості 16640 грн., суми інфляційних втрат 3638,58 грн., суми 3% річних 1498,97 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості та понесені судові витрати, а також поновити строк позовної давності для подання даного позову, оскільки його перебіг під час дії обмежень карантинного характеру, а також через введення в Україні воєнного стану. Ухвалою судді від 03.07.2025 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розглядати дану справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до\~статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).\~Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03.11.2025, є дата складення повного судового рішення 07.11.2025. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 01.08.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 250398. Згідно з умовами вказаного договору ТОВ «Авентус Україна» надає відповідачу кредит у розмірі 4000 грн. Кредит надається строком на 30 днів. Тип процентної ставки: фіксована та становить 1,35 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку надання кредиту, зазначеного п.1.4 Договору. Сукупна вартість кредиту складає 140,50% від суми кредиту або 5620 грн., та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 40,50% від суми кредиту або 1620 грн. У відповідності до умов договору його підписання здійснювалось електронним підписом сторін. Відповідно до інформації ТОВ ФК «Вей Фор Пей» від 07.05.2025 за № 5591-ВП, 01.08.2018 , на маска карта [NUMBER] були перераховані кредитні кошти в сумі 4000 грн., номер транзакції 179373. В подальшому, 12.04.2018,між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1, відповідно до п. 2.1. якого ТОВ «Авентус Україна» відступила ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимоги, зазначені у відповідних реєстрації прав вимоги, які останній зобов`язується прийняти та передати грошові коштив розпорядження ТОВ «Авентус Україна» за плату та на умовах, визначених договором. Зокрема, згідно з реєстром прав вимог № 11 від 17.12.2018 ТОВ «Авентус Україна» відступила право вимоги до відповідача за договором № 250398 від 01.08.2018 на загальну суму заборгованості 6160 грн., яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 4000 грн., 2160 грн. - заборгованості за відсотками. В той же час, згідно з розрахунком заборгованості здійсненого позивачем ТОВ «Авентус Україна» вбачається, заборгованість за кредитним договором № 250398 становить 16640 грн., яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 4000 грн., 2160 грн. -\~сума заборгованості за відсотками, 10080 грн. -\~сума заборгованості за пенею та штрафом. Також позивачем за невиконання зобов`язань за договором про надання фінансового кредиту № 250398 від 01.08.2018 розраховано до стягнення інфляційні витрати за період з 23.03.2019 по 23.02.2022 в сумі 3638,58 грн., а також три відсотки річних за період з 23.02.2019 по 31.12.2019 в сумі 1498,97 грн. Позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором надано договір факторингу № 1 від 12.04.2018, укладеного (ТОВ «Він ФІНАНС»), додаткову угоду № 5 до договору факторингу, реєстр боржників. За приписами ч. 1\~ст. 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст.\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2\~ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини другої\~статті 639 ЦК України\~передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі\~205,\~207 ЦК України). У\~ст. 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною 2\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1, відповідно до п. 2.1. якого ТОВ «Авентус Україна» відступила ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» вимоги, зазначені у відповідних реєстрації прав вимоги, які останній зобов`язується прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» за плату та на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 4.1 договору факторингу № 1 від 12.04.2018, право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за цим Договором за кожен Реєстр прав вимоги становить 100 грн. в т.ч. ПДВ 20 %, що сплачується Клієнтом протягом 5 банківських днів з дати складання кожного Реєстру прав вимог на банківський рахунок Фактора, зазначений у відповідному пункті цього Договору. За приписами пункту 1 частини першої статті 512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша\~статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою\~статті 1077 ЦК\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга\~статті 516 ЦК України). Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Відповідно до Витягу з реєстру боржників № 11 від 27.12.2018 до Договору факторингу №1 від 12.04.2018, ТОВ «ФК\~«Довіра та\~Гарантія» (ТОВ\~«ВІІН ФІНАНС») набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором № 250398 від 01.08.2018. Наявність заборгованості відповідача підтверджено розрахунком заборгованості за кредитним договором № 250398 від 01.08.2018. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно до\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України\~«Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 9 Закону України\~Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні\~первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є, саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України\~Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем до суду надані докази щодо укладення вищезазначеного кредитного договору, а саме: копію кредитного договору № 250398 від 01.08.2018 та графік розрахунків додаток 1 до вказаного договору, картку обліку кредитного договору. Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі №161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Матеріали справи не містять доказів надання відповідачу кредитних коштів за вказаним у кредитному договорі реквізитами, зокрема, платіжної інструкції, меморіального ордеру, виписки з особового рахунку, тощо. Розрахунки заборгованості, що надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання відповідачем кредитів, користування ними, а отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки створені самим позивачем, а тому інформація, зазначена у них, за умови відсутності первинних документів щодо видачі кредитних коштів, не можуть бути належними доказами отримання позичальником кредитних коштів за вищевказаними договорами. Суд звертає увагу, що наданий позивачем розрахунок заборгованості взагалі не відображає обставини, на які посилається позивач як на підставу позову, оскільки не містить розрахунку суми основного боргу, розміру відсотків та пені, штрафів за кредитним договором від 01.08.2018, процентних ставок, які застосовувались при здійсненні такого розрахунку та періоду нарахування заборгованості основного боргу, за відсотками, та пенею, штрафом. Суд критично оцінює наданий позивачем лист ТОВ ФК «Вей Фор Пей» від 07.05.2025 за № 5591-ВП про здійснення 01.08.2018 на маска карта [NUMBER] перерахування кредитних коштів в сумі 4000 грн., номер транзакції 179373, оскільки вказана інформація не дає можливість встановити, що вказана маска карта належить саме особі відповідача. Також відсутнє посилання на перерахування кредитних коштів саме на вказаний номер маски карти, який належить відповідачу і в умовах договору від 01.08.2018. З огляду на викладене, суд висновує про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами виконання обов`язку первісного кредитора за договором № 250398 від 01.08.2018 щодо перерахування відповідачу коштів в сумі 4000 грн. За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору про відступлення права вимоги, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, укладаючи відповідний договір факторингу сторони у договорі визначають конкретний перелік зобов`язань, право на вимоги яких переходять до нового кредитора. З метою визначення переліку таких зобов`язань сторони складають та погоджують відповідний реєстр, який є документальним підтвердженням переходу права вимоги за відчужуваними договорами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті514ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20). З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. З огляду на викладене, на думку суду, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №250398 від 01.08.2018 від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ВІН ФІНАНС», оскільки позивач посилається на договір факторингу, який був укладений з первісним кредитором 12.04.2018, тоді як договір про надання фінансового кредиту № 250398 від був укладений 01.08.2018, тобто після відступлення прав вимоги, що вказує на безпідставність доводів позивача, адже не може відступатися вимога, яка на час укладання договору факторингу ще не існувала. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем також не надано суду доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 1 від 12.04.2018. Верховний Суд у постанові від 02.11.2021 у справі №905/306/17 зробив правовий висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Також аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2021 у справі № 911/3185/20). Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 по справі № 916/2040/20). Отже, позовні вимоги позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 250398 від 01.08.2018 є недоведеними належними та допустимими доказами у справі, у зв`язку з чим суд висновує про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо вимоги позивача про поновлення строку позовної даності для подання даного позову, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. У даній справі відповідач не заявляв про застосування строків позовної давності, а також суд не встановив підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим питання про поновлення строку позовної давності не підлягає розгляду. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed