Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

15.08.2025 [PERSON] звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В позові посилається на те, що на підставі договорів оренди землі з 2003 року у її користуванні перебуває земельна ділянка кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., розташована біля будинку [ADDRESS] , та яка призначена для розміщення на ній малої архітектурної форми - кіоску. Зокрема, згідно п. 1.1. договору оренди землі від 27.05.2016 вказану земельну ділянку їй передано в строкове, платне користування. А згідно п. 3.1. вказаного договору, після закінчення строку його дії орендар має переважне право поновити його на новий строк. Отже, після закінчення дії договору оренди землі від 27.05.2016 нею було поновлено його на новий строк шляхом укладення договору оренди землі від 14.12.2020. Згідно з умовами п. 1.3. договору оренди землі від 14.12.2020 вказану земельну ділянку їй передано в платне користування строком на 10 років, тобто до 13.12.2030. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 у справі №442/8409/14-ц в порядку поділу спільного майна подружжя виділено [PERSON] продуктовий кіоск, який розташований біля будинку по [ADDRESS] , тобто на вказаній вище земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., яка перебуває у її платному користуванні на підставі договору оренди. Зважаючи на викладене, та після набрання законної сили загаданого рішення суду, вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою забрати продуктовий кіоск із земельної ділянки кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., що знаходиться поруч з нежитловою будівлею [ADDRESS] , яка на даний час перебуває у її користуванні на підставі договору оренди землі від 14.12.2020. Зі свого боку відповідач [PERSON] погодився забрати продуктовий кіоск з вказаної земельної ділянки, однак він не вчиняє з цього приводу жодних дій, що є порушенням моїх прав на користування згаданою земельною ділянкою. Вважає, що відповідач порушує її право на користування земельною ділянкою кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., що розташована біля будинку [ADDRESS] , оскільки на ній знаходиться продуктовий кіоск, який належить [PERSON] на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 року у справі № 442/8409/14-ц. оскільки на вимогу позивачки відповідач не вчиняє жодних дій по звільненню вказаної земельної ділянки, просить суд постановити рішення, яким зобов`язати [PERSON] забрати продуктовий кіоск, розташований біля будинку по [ADDRESS] , на земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м. 18.08.2025 отримано відповідь на запит з Єдиного державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача. Ухвалою судді від 18.08.2025 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. 03.09.2025 від представника третьої особи - Дрогобицької міської ради надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, з приводу задоволення позову покладається на думку суду. У заяві представник зазначає, що між Дрогобицькою міською радою та [PERSON] 14 грудня 2020 року було укладено договір оренди строком на 10 років, відповідно до якого позивач отримала в користування зазначену земельну ділянку площею 20 кв. м з кадастровим номером 4610600000:01:006:0109 для будівництва та обслуговуванні будівель торгівлі. Як встановлено з позовної заяви та долучених до неї додатків - рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/8409/14-ц, в порядку поділу спільного майна подружжя виділено [PERSON] продуктовий кіоск, який розташований біля будинку на [ADDRESS] , тобто на вказаній земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., що знаходиться у платному користуванні позивача на підставі договору оренди землі. Звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі», у разі набутті права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, іншу будівлю чи споруду або об`єкт незавершеного будівництва), розташований на орендованій земельній ділянці, право оренди цієї земельної ділянки автоматично переходить де нового власника такого об`єкта. Це відбувається в тому ж обсязі та на тих самих умовах, що й для попереднього орендаря. При цьому волевиявлення орендодавця чи попереднього власника не вимагається, а внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря здійснюється без додаткових погоджень, за винятком випадків, визначених частиною четвертою цієї статті, та з урахуванням вимог частини шістнадцятої статті 120 Земельного кодексу України. Вказує, що питання можливого переукладання договору оренди земельної ділянки з новим власником нерухомого майна, розташованого на зазначеній ділянці, буде розглянуте після ухвалення судового рішення за результатами розгляду даної позовної заяви. 09.09.2025 від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими остання ознайомилась 09.09.2025. 09.09.2025 представником відповідача заявлено клопотання про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи лише 09.09.2025, яке протокольною ухвалою задоволено, підготовче судове засідання відкладено. 30.09.2025 від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимог та докази направлення такої відповідачу, в якій позивач просить зобов`язати відповідача [PERSON] демонтувати продуктовий кіоск, розташований біля будинку по [ADDRESS] , на земельній ділянці кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м. Ухвалою від 30.09.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 11.11.2025. 11.11.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби, в задоволенні якого протокольною ухвалою від 11.11.2025 відмовлено, про що у відповідності до вимог ч. 5 ст. 259 ЦПК України оформлено письмову ухвалу. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримують, просять його задоволити. Позивач вказала, що на час укладення 14 грудня 2020 року договору оренди між нею та Дрогобицькою міською радою, у неї не було жодного об`єкту нерухомості, в т.ч. і МАФу, про що зазначено в такому договорі. Земля була їй надана в оренду саме під продуктовий кіоск, який був виділений відповідачу в порядку поділу спільного майна подружжя згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019, яке набрало законної сили 02.01.2020. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений шляхом направлення судової повістки за встановленою судом адресою його місця реєстрації, однак така повернута до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". В той же час, відповідач в суді був представлений представником з числа адвокатів адвокатом Попів- Кішко Р.Й., яка отримана повідомлення про дату, час, місце та порядок розгляду заначеної справи в системі"Електронний суд", що стверджується довідкою про доставку електронного документу, а.с. 51, однак в судове засідання не з`явилась і причин неявки не повідомила. Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Пунктом 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставляння судової повістки до електронного кабінету особи. Відтак, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. Представник Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений. Як зазначено вище, 03.09.2025 подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, при розгляді справи покладаються на думку суду, а.с. 30-32. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст.34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин знаходиться у виключній компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу та інші повноваження. Землекористування позивача земельною ділянкою площею 20 кв. м з кадастровим номером 4610600000:01:006:0109 врегульовано із третьою особою шляхом укладення договорів. Відповідно до копії плану земельної ділянки та акту виносу в натуру границь земельної ділянки від 26.08.2003, підприємцю [PERSON] було відведено земельну ділянку площею 20 кв.м. для розташування на ній торгового кіоску, розташованого на [ADDRESS] , а не біля будинку на [ADDRESS] , а.с. 8-9. Відповідно до рішення Дрогобицької міської ради №161 від 02.03.2016 та договору оренди землі від 27.05.2016 у користуванні позивачки перебувала земельна ділянка кадастровий номер 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., на [ADDRESS] (згідно з проектом відведення), для обслуговування торгового кіоску, а.с. 5-7. Відповідно до п. 1.1. договору оренди землі від 27.05.2016 вказану земельну ділянку їй передано в строкове, платне користування, строком на 3 роки. Разом з тим, відповідно до рішення Дрогобицької міської ради №2598 від 17.09.2020, [PERSON] надано в оренду земельну ділянку площею 20 кв.м. на [ADDRESS] , кадастровий номер 4610600000:01:006:0109 для будівництва та обслуговуванні будівель торгівлі, строком на 10 р., а.с. 10 та зобов`язано укласти договір оренди землі. 14 грудня 2020 року між Дрогобицькою міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди строком на 10 років, відповідно до якого позивач отримала в користування земельну ділянку площею 20 кв. м з кадастровим номером 4610600000:01:006:0109. Відповідно до п. 2.2. договору оренди, на вказаній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна мала архітектурна форма, яка належить орендарю, а.с. 11-12. Зазначений договір оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, а.с. 17. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Частиною другою названою статті закріплено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Право власності має захищатися лише при доведеності факту його порушення діями відповідача, створені власникові з боку третіх осіб перешкод у здійсненні ним цього права із застосуванням наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою. Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення. Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 у справі №442/8409/14-ц, в порядку поділу спільного майна подружжя, виділено [PERSON] продуктовий кіоск, розташований біля будинку на [ADDRESS] . Однак, зазначеним рішенням суду, розмір та інші ідентифікуючі ознаки цього продуктового кіоску жодним чином не ідентифіковані. Разом з тим, будь-які докази щодо державної реєстрації права власності чи іншого речового права на продуктовий кіоск, який виділено відповідачу в порядку поділу спільного майна подружжя відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 у справі №442/8409/14-ц, крім вказаного рішення суду, відсутні. Відповідно до отриманої судом інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.11.2025, за даними РНОКПП [NUMBER] , який належить відповідачу, право власності чи інше речове право, зокрема, на продуктовий кіоск, - не зареєстровано. Позивачем на підтвердження обставини фактичного розташування продуктового кіоску та його належність відповідачу, долучено фотознімки такого, однак, такими не підтверджується, що зазначений кіоск належить відповідачу та розташований саме на земельній ділянці з кадастровим номером 4610600000:01:006:0109, площею 20 кв.м., що знаходиться у користуванні позивача на підставі договору оренди землі. В той же час, судом встановлено, що після ухвалення 25.11.2019 та набрання 02.01.2020 законної сили рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, земельну ділянку площею 20 кв. м з кадастровим номером 4610600000:01:006:0109 було передано позивачці 14.12.2020 в оренду, оскільки на ній знаходяться об`єкти нерухомого майна мала архітектурна форма, яка належить орендарю, тобто позивачці. За таких обставин суд не приймає до уваги доводи позивачки, з огляду на презумпцію правомірності правочину, про що заявляв її представник, що на час укладення договору оренди на такій земельній ділянці знаходився і знаходиться на даний час продуктовий кіоск, належний відповідачу. Вказане свідчить про суперечливість та недобросовісність поведінки позивача. Крім цього, суд приймає до уваги той факт, що жодних доказів з вимогою до відповідача звільнити земельну ділянку, яка перебуває в оренді у позивачки, позивачем не надано. Разом з тим, будь-яких актів огляду, клопотань щодо призначення експертизи для з`ясування яку частину земельної ділянки, що знаходиться в оренді у позивачки, займає продуктовий кіоск, її розмір і конфігурацію, позивачем не заявлено та самостійно висновків відповідної експертизи чи актів огляду не представлено. Поряд з цим, суд враховує, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, яка зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20. Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі», у разі набутті права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, іншу будівлю чи споруду або об`єкт незавершеного будівництва), розташований на орендованій земельній ділянці, право оренди цієї земельної ділянки автоматично переходить де нового власника такого об`єкта. Це відбувається в тому ж обсязі та на тих самих умовах, що й для попереднього орендаря. При цьому волевиявлення орендодавця чи попереднього власника не вимагається, а внесення змін до договору оренди із зазначенням нового орендаря здійснюється без додаткових погоджень, за винятком випадків, визначених частиною четвертою цієї статті, та з урахуванням вимог частини шістнадцятої статті 120 Земельного кодексу України. Крім цього, відповідно до правової позиції, що висловлена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Як встановлено з письмових пояснень третьої особи, на теперішній час власник земельної ділянки - Дрогобицька міська ради не висловлює жодних зауважень чи заперечень щодо можливого переукладення договору оренди з новим власником майна, яке розташоване на орендованій земельній ділянці. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмолено, а на підставі вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed