Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач ГУ ПФУ в м. Києві звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідачка перебуває на обліку ГУПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідачка звернулася до позивача із заявою № 9245 про переведення на пенсію за віком згідно ЗУ «Про державну службу». 08.07.2021 прийнято рішення про відмову в перерахунку пенсії. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 адміністративний позов [PERSON] задоволено повністю. З 01.07.2021 по 31.03.2021 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва здійснено перерахунок пенсії [PERSON] . В результаті проведеного перерахунку, утворилась переплата пенсії за період з 01.07.2021 по 31.03.2021 в сумі 65797,67 грн. З метою досудового врегулювання вказаного, позивач направив на адресу відповідачки лист від 21.03.2023, проте відповідачка вказаний лист проігнорувала та безпідставно отримані кошти не повернула. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідачки кошти в сумі 65797,67 грн. в порядку ст. 1212 ЦК України. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.08.2023 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.10.2023 цивільну справу за позовом ГУПФУ в м. Києві до [PERSON] про стягнення коштів направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.10.2023 повернуто без розгляду ухвалу судді Деснянського районного суду міста Києва від 03.10.2023. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07.11.2023 вказану цивільну справу передано судді Сенюті В.О. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.11.2023 прийнято цивільну справу до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.12.2023 зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 19.03.2024 скасовано ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12.12.2023 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.05.2024 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 13.08.2025 ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13.05.2024 залишено без змін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження. Відповідачка не погоджуючись із позовною заявою подала відзив (а.с. 111-125 Т.1), відповідно до якого просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 позов [PERSON] задоволено. Зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві призначити [PERSON] пенсію держслужбовця та зробити перерахунок пенсії згідно ст. 27 ЗУ «Про державну службу» з 01.07.2021. Вказане рішення суду на даний час не виконано. 30.06.2021 [PERSON] звернулася до Пенсійного фонду Деснянського району м. Києві про призначення пенсії держслужбовця, при цьому враховуючи надані довідки ДСА м. Києві, відповідачка вважає, що пенсія не може бути меншою 60000,00 грн. Рішенням Рівненського ГУ ПФУ № 13/03.15-24 від 08.07.2021 [PERSON] відмовлено у призначенні пенсії державного службовця. 15.07.2021 [PERSON] звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києві, 26.04.2022 за результатами розгляду, позов [PERSON] задоволено. З метою примусового виконання рішення суду, [PERSON] звернулася до Управління примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області. Рішення суду не виконано. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутність. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї нявки суд не повідомила. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ (Деснянський район) з 16.05.2012 та отримує пенсію за віком відповідно до ЗУ «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування». 30.06.2021 [PERSON] звернулася до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою № 9245 перевести її на пенсію за віком згідно ЗУ «Про державну службу». 08.07.2021 рішенням № 131/03.15-24 відмовлено в перерахунку пенсії [PERSON] 26.04.2022 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва позов [PERSON] до ГУПФУ в м. Києві, ГУ ПФУ в Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову в перерахунку пенсії [PERSON] від 08.07.2021 № 131/03.15-24. Зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві призначити [PERSON] пенсію держслужбовця та зробити перерахунок пенсії згідно ст. 27 ЗУ «Про державну службу « з 01.07.2021. 18.11.2022 Управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг повідомило відповідачку про те, що при виконанні рішення суду перерахунок є недоцільним, оскільки розмір пенсії зменшується до 1854,00 грн. з 01.07.2021, у зв`язку із чим рекомендувало звернутися до відділу обслуговування громадян № 3 щодо вирішення питання стосовно виконання рішення суду. 21.02.2023 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 71100514 з примусового виконання виконавчого листа № 640/19901/21 від 26.09.2022 Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві призначити [PERSON] пенсію держслужбовця та зробити перерахунок пенсії згідно ст. 27 ЗУ «Про державну службу». 08.05.2023 головний державний виконавець в межах ВП № 71100514 виніс постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду та виніс повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 07.08.2023 відповідачку повідомлено про те, що рішення суду виконано 07.03.2023. Відповідно до листа Департаменту пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг вказано про те, що після виконання рішення суду обчислена переплата пенсії за період з 01.07.2023 по 31.03.2023 в розмірі 65797,67 грн. з 01.05.2023 на підставі рішення територіального управління пенсійного фонду України проводиться утримання переплати пенсії. Згідно листа Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в м. Києві від 25.09.2023 утримання коштів припинено та кошти повернуті на підставі листа ПФУ № 2800-030202-9/37839 від 06.07.2023 (а.с.220 Т.1). Згідно відповіді Управління Забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області на звернення відповідачки [PERSON] від 10.07.2023, останню повідомлено про те, що станом на 08.05.2023 у відділі відсутня інформація щодо повного та фактичного виконання рішення суду боржником (а.с. 59, 120 Т.1). Позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом вказує на те, що відповідно до індивідуального перерахунку, за період з 01.07.2021 по 31.03.2023, здійснений на виконання рішення Окружного адміністративного суду в м. Києві від 26.04.2022, виникла переплата у розмірі 65797,67 грн., яку відповідачка відмовляється повертати позивачу, відтак просить стягнути вказану суму в порядку ст. 1212 ЦК України. Відповідачка в свою чергу, заперечує проти задоволення позову, з тих підстав, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 позивачем не виконано. Положенням статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Положенням статті 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Згідно положення ст. 90 ЗУ «Про державну службу» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Аналіз положення статті 50 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить про те, що стягнення коштів (виплаченої пенсії) можливе лише за двох умов, а саме: зловживання з боку пенсіонера та подання останнім недостовірних даних. Доказів факту надання відповідачкою ГУ ПФУ в м. Києві недостовірних документів або недостовірної інформації матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі статтею 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Доводи сторони позивача про те, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 позивачем здійснено перерахунок, за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 у зв`язку із чим виникла переплата у розмірі 65797,67 грн., суд до уваги не приймає, з огляду на наступне. Відповідно до письмових матеріалів справи, з метою примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 головним державним виконавцем 21.02.2023 відкрито виконавче провадження № 71100514 та вчинені виконавчі дії, спрямовані на виконання виконавчого листа № 640/19901/21 від 26.09.2022 Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві призначити [PERSON] пенсію держслужбовця та зробити перерахунок пенсії згідно ст. 27 ЗУ «Про державну службу». Згідно змісту відповіді Управління Забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області на звернення відповідачки [PERSON] від 10.07.2023, якою останню повідомлено про те, що станом на 08.05.2023 у відділі відсутня інформація щодо повного та фактичного виконання рішення суду боржником (а.с.59, 120 Т.1). Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. В свою чергу відповідачка категорично заперечує доводи сторони позивача, про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2022 позивачем виконано. Стороною позивача всупереч ч. 1 с. 81 ЦПК України не надано суду докази в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження закінчення виконавчого провадження № 71100514 з примусового виконання виконавчого листа № 640/19901/21 від 26.09.2022 Окружного адміністративного суду міста Києва про зобов`язання ГУПФУ в м. Києві призначити [PERSON] пенсію держслужбовця та зробити перерахунок пенсії згідно ст. 27 ЗУ «Про державну службу», зокрема постанову про закінчення виконавчого провадження в порядку п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Крім того, під час розгляду справи, судом не встановлено наявність зловживань з боку відповідачки та подання останньою недостовірних даних, в контексті положення ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» . Частиною ч. ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08.04.2008, «Москаль проти Польщі» від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010 і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18.06.2002 та «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29). Враховуючи вище викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення коштів в порядку ст. 1212 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed