Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

І. Зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за двома договорами позики (160 000 EUR та 36 500 USD), підтвердженими розписками від 04.04.2024 та 19.07.2024, а також 100 000 грн. моральної шкоди. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22 травня 2025 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив задовольнити. Представник відповідача (Яцьків Є.В.) не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, мотивуючи це, зокрема тим, що [PERSON] не надавала згоди на укладення договорів позики, їй не було відомо про отримання коштів, і вони були взяті чоловіком "для ведення власного бізнесу", а не в інтересах сім`ї. Жодного майна, придбаного на ці кошти в інтересах сім`ї, не набуто. Позивачем не доведено ані обсягу, ані характеру душевних страждань, і моральна шкода не може бути відшкодована лише на підставі порушення майнового договірного зобов`язання. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права,які підлягають застосуванню та мотиви суду,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 04 квітня 2024 року відповідач [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 000 (сто шістдесят тисяч) євро 00 центів. Факт отримання коштів підтверджується власноручно складеною розпискою. Судом встановлено, що 19 липня 2024 року відповідач [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 36 500 (тридцять шість тисяч п`ятсот) доларів США 00 центів. Факт отримання коштів підтверджується власноручно складеною розпискою. Відповідно до умов обох розписок, відповідач 1 зобов`язався повернути суму позики позивачу у повному обсязі до 31 жовтня 2024 року. У тексті розписок зазначено, що кошти бралися відповідачем 1 "для ведення власного бізнесу". Станом на дату подання позовної заяви та на час судового розгляду, відповідач 1 не повернув позивачу заборгованість за розписками 1 та 2 у визначений строк (31.10.2024) та не надав доказів часткового або повного погашення боргу. Зі змісту вказаних документів боргової розписки, вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики та вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця. У відповідності із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми боргу, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд не приймає до уваги доводи відповідача 2 [PERSON] про відсутність її згоди та не використання коштів в інтересах сім`ї, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Існує презумпція спільності інтересів подружжя, і для спростування цієї презумпції необхідні беззаперечні докази того, що кошти були використані на особисті потреби, не пов`язані з сім`єю. Посилання у розписці на "ведення власного бізнесу" не спростовує презумпції, оскільки будь-яка економічна діяльність, спрямована на отримання прибутку, який потенційно може бути використаний для поповнення сімейного бюджету або придбання спільного майна, вважається дією в інтересах сім`ї. Укладення договору позики (як і у цьому випадку) не потребує нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя, на відміну від розпорядження спільним нерухомим майном. Відсутність згоди не доводить відсутність інтересу сім`ї. Твердження відповідача 2, що не було набуто рухомого чи нерухомого майна, не є достатнім доказом того, що кошти не були використані на інші поточні потреби, пов`язані з бізнесом, які мають вплив на економічне становище сім`ї. Відповідач 2 не надала переконливих доказів того, що кошти були використані відповідачем 1 на власні потреби поза інтересами сім`ї. Оскільки відповідач 2 не спростувала презумпцію спільності інтересів сім`ї, зобов`язання, засновані на договорах позики, є спільними солідарними зобов`язаннями подружжя. Вимоги [PERSON] підлягають стягненню солідарно з обох відповідачів. Суд вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди є необґрунтованими. Порушення договірних (майнових) зобов`язань за загальним правилом не тягне за собою відшкодування моральної шкоди, якщо це не призвело до порушення особистих немайнових прав (ст. 23 ЦК України). Позивачем не надано доказів, що підтверджують характер і обсяг таких страждань. У задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідачі повністю чи частково виконали свої зобов`язання за вказаним договором позики Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги [PERSON] про стягнення основного боргу у розмірі 160 000 євро 00 центів та 36 500 доларів США 00 центів є законними, обґрунтованими та доведеними належними доказами (розписками). Відповідач 1 порушив умови позик, не повернувши кошти у встановлений строк. Вимоги позивача про стягнення 160 000 євро 00 центів та 36 500 доларів США 00 центів підлягають солідарному задоволенню з [PERSON] та [PERSON] . V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню пропорційно судовий збір по 7 570,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial