Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

06.06.2025 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" з наступними вимогами: стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2024 року по 14.04.2025 включно, у розмірі 40 764 грн. 13 коп. та суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2025 по день звернення до суду станом на - 01.06.2025 у розмірі 10979 грн. 28 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 13.06.2023 року вона працювала в ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД". У грудні 2025 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату, а 14.04.2025 її було звільнено за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Водночас, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, з нею не був проведений повний розрахунок належних їй від підприємства сум. [PERSON] звернулася за захистом своїх порушених прав на Урядову "гарячу лінію". На цей час нею отримано лист Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № ПНС/2/1135-ЗВ-25 від 17.09.2025 року, яким було здійснено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД", у тому числі, з питань, викладених у її зверненні. За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) було встановлено, що адміністрацією ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" порушено ч. 1 ст. 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" в частині невиплати заробітної плати працівникам на умовах, визначених трудовим договором, а також до адміністрації ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" було вжито наступні заходи, а саме: складено акт за результатами проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю); винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю; складено адміністративний протокол. Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було встановлено, що станом на 08.08.2025 року ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" має щодо позивачки заборгованість із виплати розрахункових коштів при звільненні в загальній сумі 40 764 грн. 13 коп. Крім того, вважає, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виплати розрахункових. Так, вона була звільнена 14.04.2025 року. Останніми повністю відпрацьованими місяцями були березень та лютий 2025 року, отже для вказаного розрахунку мають братися до уваги ці два місяці. За лютий та березень 2025 року, її заробітна плата разом складала 19 376 грн. 84 коп. За вказані два останні місяці нею було відпрацьовано 15 змін по 24 години, що складає 360 годин, тому середній годинний заробіток складає 53,82 грн. Оскільки вона працювала по змінах 24 години роботи 72 години відпочинку, то її робочий день складав 6 годин (зміна дорівнює чотирьом добам - 96 годин, тобто на добу виходить 6 годин). Середньоденний заробіток складає 322,92 грн. (53,82 грн. х 6 год.). Таким чином, вважає, що на 01.06.2025 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 10979,28 грн. (322,92 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 34 (робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні). Вказане стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою судді Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 11.06.2025 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 06.08.2025 року, яке було відкладене на 09.09.2025 року через відпустку судді. 09.09.2025 року судове засідання відкладено на 22.10.2025 року для повторного витребування доказів у відповідача. 22.10.2025 року судове засідання відкладено на 12.11.2025 року через відсутність у будівлі суду електропостачання. У судове засідання позивачка не прибула, надавши заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВАКС ТРЕЙД" не повідомив про причини повторної неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавав. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, який повідомлявся про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України, і від якого не надійшли відзив чи заява про судовий розгляд за його відсутності, що далє підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) відповідно до частини 4 статті 223, частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, проти чого не заперечувала позивачка і, що відповідає передбаченим статтею 2 ЦПК України завданням та основним засадам цивільного судочинства, в тому числі і щодо розумності строків розгляду справи судом. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначає Верховний Суд, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова КЦС ВС від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18). У цій справі суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого заочного рішення, не відкладаючи розгляду справи. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі відомостей, наявних у позовній заяві та письмових доказах, встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Даними копії трудової книжки серії [NUMBER] підтверджується, що позивачка [PERSON] працювала з 13.06.2023 року в ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" на посаді оператора заправних станцій 3-го розряду, та 14.04.2025 була звільнена за згодою сторін згідно до п. 1 ст. 36 КЗпП (а. с. 6-7). Згідно інформації, викладеної у листі Служби з питань праці Північно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № ПНС/2/1135-ЗВ-25 від 17.09.2025 року вбачається, що в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) встановлено, що адміністрацією ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" порушено ч. 1 ст. 10 Закону України № 2136 в частині невиплати заробітної плати працівникам на умовах, визначених трудовим договором, у зв`язку з чим, станом на 08.08.2025, має місце заборгованість із виплати розрахункових коштів при звільненні перед [PERSON] у сумі 40764,13 грн. Даними Форми ОК-5, складеної на ім`я [PERSON] , підтверджується, що остання працювала в ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД", за грудень 2024 року та за січень, лютий, березень, квітень 2025 року заробітну плату не отримала (а. с. 8-11). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. 47 Кодексу Законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу Законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про оплату праці", суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За відомостями, які зазначені позивачкою у позовній заяві, станом на день її звільнення відповідач ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" мав заборгованість перед нею із заробітної плати в розмірі 40764,13 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про визнання обставини наявності з боку відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачко у такому розмірі. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України, врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розд. IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньо годинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Відповідно до висновків у пунктах 86, 87 Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.12.2021 по справі № 9901/407/19, системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Позивачкою наведено\~у позовній\~заяві розрахунок\~середньоденної заробітної\~плати відповідно\~до прикладу\~визначеного у\~постанові Верховного\~Суду у\~справі №\~335/13616/21,\~який,\~на думку\~суду є\~правильним. Так, позивачка була звільнена 14.04.2025 року. Останніми повністю відпрацьованими місяцями були березень та лютий 2025 року, отже для вказаного розрахунку мають братися до уваги ці два місяці. За лютий та березень 2025 року, її заробітна плата разом за два місяці складала 19 376 грн. 84 коп. За вказані два останні місяці нею було відпрацьовано 15 змін по 24 години, що складає 360 годин, тому середній годинний заробіток складає 53,82 грн. Оскільки вона працювала по змінах 24 години роботи 72 години відпочинку, то її робочий день складав 6 годин (зміна дорівнює чотирьом добам - 96 годин, тобто на добу виходить 6 годин). Середньоденний заробіток складає 322,92 грн. (53,82 грн. х 6 год.). Отже, станом на 01.06.2025 року розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 10979,28 грн. (322,92 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 34 (робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні). Внаслідок невиплати [PERSON] належних їй при звільненні сум, відповідачем порушено гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. ст. 41, 43 Конституції України право позивача мирно володіти своїм майном, а також право на своєчасне одержання винагороди за працю. За таких обставин, позовна заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ТОВ "НОВАКС ТРЕЙД" належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 2 422 грн. 40 коп. В частині стягнення заборгованості по заробітній платі, розмір якої не перевищує межі платежу за один місяць, рішення підлягає негайному виконанню відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Крім того, відповідно до положень ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України,витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: (1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); (2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); (3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; (4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На виконання вимог ст. 134 ЦПК України представником позивачки разом з позовом надано: договір про надання правничої допомоги від 08.05.2025 року та квитанцію про оплату адвокатських послуг за складання позовної заяви в сумі 1000,00 грн. та за складання адвокатського запиту 200,00 грн. (а.с.18-19). Суд зазначає, що за приписами статті 137 ЦПК України, статтей 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судовими витратами на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації, є: гонорар адвоката за представництво в суді; послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; витрати на збір доказів; вартість послуг помічника адвоката; витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання (постанова ВП ВС від 18.01.2024 у справі № 9901/459/21); інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором. За правовим висновком ВП ВС, що викладений у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розміробґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v.Ukraine), заява № 19336/04). Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд, виходячи з положень ст. 137 ЦПК, вважає суму у 1200,00 грн. доцільною та співмірною із складністю справи та часом витраченим правником, тому, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved