Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.06.2015 між сторонами був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 145. Від даного шлюбу у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про його народження серія [NUMBER] від 28.02.2019. Подружнє життя у сторін не склалося, у зв`язку з чим у листопаді 2018 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами були припинені. З того часу сторони стали проживати окремо, жодних подружніх відносин не підтримували. У березні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.07.2019, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. [INFO] [PERSON] народила доньку, яку назвала [PERSON] . 12.11.2024 у мобільному застосунку «Дія» позивачу підтягнуло актовий запис про народження дитини, де його було вказано батьком дитини. Позивач звернувся до Відділу ДРАЦС, де йому повідомили, що оскільки дитина народилась до спливу десяти місяців після розірвання шлюбу, то у відповідності до ч. 2 ст. 122 СК України його було записано батьком дитини. Позивач вказав, що не знав про реєстрацію його батьком дитини, документів на реєстрацію його батьком вказаної дитини не подавав, тому позивач просить виключити з актового запису про народження дитини відомостей про його як батька дитини. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03.12.2024 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22.04.2025 призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 23.06.2025 до суду надійшло повідомлення від Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про неможливість проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 27.06.2025 поновлено провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 15.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, подав до суду заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Заперечень щодо заочного розгляду справи не висловив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідачем не надіслано, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст.178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, при цьому, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що з 13.06.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 08.07.2019 по справі № 363/1179/19. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , виданого повторно 16.11.2024, серії [NUMBER] , за актовим записом № 366 від 29.02.2020, зробленого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), у графі «батько» зазначений позивач [PERSON] . Позивач вказав, що не знав про реєстрацію його батьком [PERSON] , документів на реєстрацію його батьком дитини не подавав. Дані обставини і стали підставою для звернення до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно до статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці . Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених у розділу III Сімейного кодексу України, у тому числі прав і обов`язків щодо утримання дитини, виховання та розвитку дитини, спілкування з нею та її захисту. За загальним змістом Сімейного кодексу України, батьківські обов`язки у особи відносно дитини виникають з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акту про визнання особи батьком. При цьому такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Відповідно до статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя (ч.2 ст.122 СК України). Разом з тим, згідно із ч.ч.1, 2 ст.136 Сімейного Кодексу України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст.ст.122, 124, 126 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком і дитиною. За змістом зазначеної норми сімейного права, при оспорюванні батьківства вирішальним є встановлення кровного споріднення між особою, яка записана батьком дитини і дитиною. Згідно із ст.136 Сімейного Кодексу України, оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття, до вимоги чоловіка про виключення запису про нього, як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Дана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 19.10.2022 року №686/3582/16-ц (Касаційний цивільний суд). Відповідно до п.1.1. постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК України), шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Відповідно до положень статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Порядок призначення судової експертизи у науково-дослідних судово-експертних установах Міністерства юстиції України, обов`язки, права та відповідальність судового експерта, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів визначається Законом України «Про судову експертизу», Цивільним процесуальним кодексом, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи. Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації N 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 Цивільного процесуального кодексу України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 44 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до частини першої статті 109 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Вказана правова позиція знайшла своє відображення в Постанові Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 24.11.2021 №761/27802/19. В роз`ясненнях, викладених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», вказано на необхідність суворого додержання вимог закону при призначенні судових експертиз. Судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. У рішенні ЄСПЛ у справі «Дульський проти України» зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Як вже зазначалось, для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (імунологічної, судово-генетичної) експертизи. Доведення обставини, чи є позивач біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , що оспорюється позивачем у цій справі, має істотне значення для її вирішення, зазначений факт може бути встановлено чи спростовано, зокрема шляхом отримання результатів молекулярно-генетичної експертизи. Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання/оспорювання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення/спростування батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 103 Цивільного процесуального кодексу України, суд призначає експертизи у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 22.04.2025 згідно клопотання позивача, призначена у справі судову молекулярно-генетичну експертизу та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 23.06.2025 до суду надійшло повідомлення від Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи» про неможливість проведення судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації, у зв`язку із чим, ухвалою суду від 27.06.2025 провадження у вказаній цивільній справі відновлено та призначено підготовче судове засідання. У повідомленні про неможливість проведення експертизи, зав. відділенням зазначає, що 20.06.2025 до Відділення судово-медичної генетичної ідентифікації Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи», у визначений в клопотанні день, прибув [PERSON] , а [PERSON] разом з дитиною не прибула, що унеможливило проведення молекулярно-генетичної експертизи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦК України). Постановою Верховного Суду від 24.11.2021 №761/27802/19 визначено, що матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. Експерт не має права з власної ініціативи збирати матеріали для проведення експертизи, розголошувати відомості, що стали йому відомі у зв`язку з проведенням експертизи, або повідомляти будь-кому, крім суду та учасника справи, на замовлення якого проводилася експертиза, про її результати. Призначений судом експерт не має права спілкуватися з учасниками судового процесу поза межами судового засідання, крім випадків вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних із проведенням експертизи. Між тим, відповідач разом із дитиною не з`явилася для забору біологічних зразків для проведення судово-медичної генетичної експертизи (експертизи ДНК). Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини. Отже, предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. При ухваленні рішення суд констатує, що позивач доклав можливих зусиль для доведення відсутності кровного споріднення між ним та [PERSON] , [INFO] , батьківство якої він оспорює, батьком якої він записаний згідно актового запису. Позивач з`явився на виклик експерта для відібрання зразків крові для проведення судової генетичної ідентифікації, однак відповідач не з`явилася на проходження експертизи, яка могла б із значним ступенем вірогідності підтвердити чи спростувати наявність кровного споріднення між позивачем та дитиною. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про ухвалення рішення на підставі ст. 109 ЦПК України, відповідно до вимог якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи зазначене, суд вважає за доцільне застосувати ч.1 ст.109 ЦПК України, а саме - визнати факт того, що позивач не є батьком [PERSON] , [INFO] . Доказів на спростування доводів позивача щодо визнання його батьківства стосовно дитини, відповідачка не надала. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акту цивільного стану. Згідно із п.п.20 п. 1 Розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяви осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Ураховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved