Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] батьком дитини, [PERSON] , посилаючись на необхідність захисту та реалізації законних прав та інтересів дитини, а також уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони державної влади. В обґрунтування вимог стороною позивача зазначено про перебування у шлюбі позивача з відповідачкою з 27.05.2005, від якого вони мають двох дітей доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 13.01.2011 шлюб між ними розірвано, після чого вони з відповідачкою домовились щодо проживання до повноліття доньки з матір`ю, а сина з батьком. 25 березня 2022 року у зв`язку з військовими діями на території України позивач разом із сином Серафимом виїхали за кордон до Республіки Білорусь, де і перебувають на теперішній час, отримавши дозволи на тимчасове проживання в м. Брест. Позивач працює в Комунальному унітарному багатогалузевому виробничому підприємстві житлово-комунального господарства «Брестське ЖКГ» з 17.07.2023, неповнолітній [PERSON] навчається в державній установі освіти «Середня школа № 9 м. Бреста імені О.Ф. Наганова», дитина проживає окремо від матері, яка перебуває на території України. Позивач одноособово займається утриманням сина, його вихованням, встановлення цього факту необхідно для захисту та реалізації законних прав та інтересів дитини, його прав, як батька, задля уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб як на території України, так і за кордоном, зокрема Республіки Білорусь. Тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] . Закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судовому засіданні представник позивача адвокат Мартинова Н.Ю. на вимогах позову наполягала з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнала, вказавши, що їх спільний з позивачем син дійсно проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за кордоном, оскільки між ними з позивачем була домовленість щодо поділу дітей: їх спільна донька залишилась проживати з нею, син залишився проживати разом з батьком. Вона сплачує аліменти на утримання сина [PERSON] за рішенням суду, що відраховуються з її заробітку бухгалтерією за виконавчим листом, однак доказів при собі вона не має, бо не просили їх принести. Представник третьої особи Виконавчого комітету Саксаганської районної в місті ради Іванова О.В. в поданій до суду в день засідання заяві про розгляд справи без участі представника третьої особи, при винесенні рішення покладалась на розсуд суду з урахуванням найкращих інтересів дитини. Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 8 копія свідоцтва). Відповідно до\~частини третьої\~статті 51\~Конституції України\~сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до приписів ЦК України у момент народження фізичної особи у неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а визначення місця проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності. Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене підпунктом «г» пункту 2 частини 4 та частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з наявністю дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують та утримують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У якості доказів на підтвердження вимог позивачем надано лише копії довідки про працевлаштування [PERSON] в м. Брест Республіки Білорусь та відвідування неповнолітнім [PERSON] навчального закладу в цьому ж місті, що свідчить про факт проживання неповнолітньої дитини сторін разом з позивачем та ніким в судовому засіданні не оспорюється. Разом з тим, суд вважає необхідним зазначити, що виховання дитини це процес заохочення та підтримки фізичного, емоційного, соціального та інтелектуального розвитку\~дитини від народження до дорослості; також комплекс прав, обов`язків та відповідальності в цьому питанні з точки зору законодавства. Батьківство/материнство стосується виховання дітей та не обмежується ексклюзивністю біологічної спорідненості. На підтвердження вимог стосовно самостійного виховання батьком [PERSON] дитини [PERSON] , [INFO] , суду не надано жодного доказу з огляду також на той факт, що станом на дату розгляду справи згідно письмових доказів та тексту позовної заяви, позивач з дитиною перебувають за кордоном у Республіці Білорусь, що унеможливлює особисту участь та присутність матері дитини у вихованні та житті сина, однак не позбавляє її можливості (за наявності відомих засобів зв`язку) контактувати із Серафимом телефонним зв`язком, за допомогою інтернет-ресурсів (Viber, WhatsApp, Telegram) та таким чином брати участь у вихованні своєї дитини, що не спростовано стороною позивача у судовому засіданні. Перебування дитини за кордоном з одним із батьків, які виїхали з метою збереження життя через збройну агресію рф проти України, не визначають автоматично факт самостійного виховання та утримання дитини тим з батьків, з ким наразі перебуває дитина. Відповідачка не заперечувала, що син наразі проживає зі своїм батьком, який займається вихованням та утриманням дитини, однак з її пояснень у суду відсутні підстави стверджувати про самостійне виховання та утримання дитини одноособово позивачем. Так, стосовно вимоги про встановлення факту самостійного утримання позивачем дитини без участі матері, суд звертає увагу на таке. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного вбачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, про що також викладено у постанові Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20. На підставі частини 7 статті 81 ЦПК України, у зв`язку з наданими відповідачкою в судовому засіданні поясненнями, судом здійснено пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо наявності чи відсутності судових рішень про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . За отриманими відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2021 року у справі № 214/8178/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку ( доходу) але не менше 50% відсотків для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з 27 листопада 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог у цій справі позивач посилався на той факт, що в липні 2020 року вони з колишньою дружиною вирішили, що донька [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] , а син [PERSON] , [INFO] буде проживати з ним, батьком дитини. 25 липня 2020 року між ними було укладено договір про визначення місця проживання, утримання та виховання дітей, який був засвідчений нотаріусом. Оскільки на даний час син [PERSON] проживає разом з ним, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнувши аліменти на утримання сина з його матері. Таким чином суд доходить висновку, що оскільки судовим рішенням відповідачку зобов`язано утримувати неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , доказів ухилення її від виконання передбаченого законом обов`язку суду не надано, за наданими [PERSON] поясненнями, вона сумлінно виконує рішення суду та з її заробітку проводяться відрахування на утримання сина на користь позивача, доводи сторони позивача про самостійне утримання ним дитини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Стосовно визнання відповідачкою [PERSON] вимог позову, то вказана заяви відповідачки не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно з положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини (подібна за висновками постанова Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі № 759/14651/22 (провадження № 61-11158св24). Верховний Суд неодноразово зазначав, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22), від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22 (провадження № 61-11993св23). При цьому, суд ураховує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері фактично являється підставою для позбавлення її батьківських прав, тобто позбавлення природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. ….. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed