Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

В вересні 2025 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що [PERSON] , [INFO] , працювала на Державному підприємстві «Український дитячий центр «Молода гвардія». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] . 20.05.2016 року [PERSON] , [INFO] , була прийнята на роботу на посаду підсобного робітника фабрики заготівельної служби харчування згідно наказу підприємства № 70-к від 20.05.2016 року. Наказом підприємства від 26.12.2016 № 196-к [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду прибиральницею в їдальню «Зоряна» з 30.12.2016р. Наказом підприємства від 31.03.2017 № 46-к [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду підсобного робітника фабрики заготівельної відділу харчування з 01.04.2017р. Наказом підприємства від 03.04.2024 № 32/к/тр [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду прибиральника службових приміщень табору «Зоряний» на 0,5 ставки з 04.04.2024р. Наказом підприємства від 29.04.2024 № 39/к/тр [PERSON] , [INFO] , звільнено за власним бажанням з 30.04.2024р, відповідно до ст. 3 8 Кодексу Законів про працю України. Однак, в день її звільнення, а саме 30.04.2024р., відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Після звільнення [PERSON] неодноразово намагалася потрапити до керівництва Підприємства для отримання копії наказу про звільнення та довідки про заборгованість по заробітній платі, але служба охорони підприємства не допускала її на територію Підприємства. 18.07.2025 року [PERSON] було подано заяву про витребування доказів до подання позовної заяви до Пересипського районного суду м.Одеси (справа № 523/14346/25), яку було задоволено 22.07.2025р. На виконання Ухвали суду про витребування доказів відповідачем були надані копії витягів з наказів № 70-к від 20.05.2016р. про приймання [PERSON] на роботу, №196-к від 26.12.2016р. про переведення [PERSON] на іншу посаду, №46-к від 31.03.2017р. про переведення [PERSON] на іншу посаду, №32/к/тр від 03.04.2024р. про переведення [PERSON] на іншу посаду та № 39/к/тр від 29.04.2024р про звільнення [PERSON] за власним бажанням; довідка про заборгованість по заробітній платі вих№81 від 04.08.2025р., у якій зазначено, що станом на 04.08.2025р. перед [PERSON] у Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» існує заборгованість по заробітній платі в сумі 22850 грн. коп. (двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят грн. 38коп.), довідка про заробітну платню за останні 6 місяців роботи. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшов 358 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 56510 гривень 30 копійок, котрі [PERSON] просила стягнути з відповідача. Також позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду, котру вона оцінила в 5000 гривень. Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 18 вересня 2025 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк\~для подання клопотання про розгляд справи в загальному порядку. Окрім того відповідачу було надано строк для подання\~відзиву на позовну заяву. (а.с. 37,38). Відповідачем надано відзив на позовну заяву. Відповідач визнав наявну заборгованість по заробітній платі перед позивачем, а також просив врахувати те, що наразі підприємство не функціонує визначити прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів у сумі 10418 гривень 10 копійок, що є половиною від вказаного вище розрахунку середньомісячної заробітної плати за 6 місяців. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 гривень просив відмовити у задоволенні за їх недоведеністю. Сторонами надані заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , працювала на Державному підприємстві «Український дитячий центр «Молода гвардія». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серії [NUMBER] . 20.05.2016 року [PERSON] , [INFO] , була прийнята на роботу на посаду підсобного робітника фабрики заготівельної служби харчування згідно наказу підприємства № 70-к від 20.05.2016 року. Наказом підприємства від 26.12.2016 № 196-к [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду прибиральницею в їдальню «Зоряна» з 30.12.2016р. Наказом підприємства від 31.03.2017 № 46-к [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду підсобного робітника фабрики заготівельної відділу харчування з 01.04.2017р. Наказом підприємства від 03.04.2024 № 32/к/тр [PERSON] , [INFO] , було переведено на посаду прибиральника службових приміщень табору «Зоряний» на 0,5 ставки з 04.04.2024р. Наказом підприємства від 29.04.2024 № 39/к/тр [PERSON] , [INFO] , звільнено за власним бажанням з 30.04.2024р, відповідно до ст. 3 8 Кодексу Законів про працю України. Однак, в день її звільнення, а саме 30.04.2024р., відповідач письмово не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. На виконання Ухвали суду про витребування доказів відповідачем були надані копії витягів з наказів № 70-к від 20.05.2016р. про приймання [PERSON] на роботу, №196-к від 26.12.2016р. про переведення [PERSON] на іншу посаду, №46-к від 31.03.2017р. про переведення [PERSON] на іншу посаду, №32/к/тр від 03.04.2024р. про переведення [PERSON] на іншу посаду та № 39/к/тр від 29.04.2024р про звільнення [PERSON] за власним бажанням; довідка про заборгованість по заробітній платі вих№81 від 04.08.2025р., у якій зазначено, що станом на 04.08.2025р. перед [PERSON] у Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» існує заборгованість по заробітній платі в сумі 22850 грн. коп. (двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят грн. 38коп.), довідка про заробітну платню за останні 6 місяців роботи. Таким чином, перед [PERSON] у Державного підприємства «Український дитячий центр «Молода гвардія» існує заборгованість по заробітній платі в сумі 22850 грн. коп. (двадцять дві тисячі вісімсот п`ятдесят грн. 38коп.), котрі безумовно підлягають стягненню на її користь. За змістом ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Слід зазначити, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року, яким обмежено період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, набрав чинності 19.07.2022 року. У даному випадку обов`язок відповідача щодо сплати працівнику всіх належних йому сум при звільненні виник після внесення змін у ст. 117 КЗпП України (11.06.2021 року) року, тобто після набрання чинності змінами до вказаної норми закону. За наведених умов, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, відповідач має своїм обов`язком сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2024 року по 30.10.2024 року, тобто за шість місяців не здійснення відповідного розрахунку, з яких робочих днів 132 дні. Таким чином, якщо середньоденна плата позивача складала 157, 85 гривень, то, відповідно, відповідач має виплатити останньому 20836 гривень 20 копійок за 6 місяців не здійснення розрахунку при звільненні. Щодо стягнення моральної шкоди, суд задовольняє частково позовні вимоги, виходячи з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до положень\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди маж визначатися залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до п. 6.2 Методичних рекомендацій "Відшкодування моральної шкоди», визначених в листі Міністерства юстиції України від 13.05.2004 N 35-13/797 розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі №6-54цс11, «у разі допущення власником або уповноваженим ним органом порушення законних прав працівника, якщо такі призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок відшкодувати працівнику завдану моральну шкоду». Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення їй моральної шкоди та враховуючи те, що у зв`язку із протиправними діями позивачу довелося докладати зусиль для відновлення його порушеного права, що стало причиною моральних страждань, суд погоджується з вимогами позивача про необхідність відшкодування такої моральної шкоди та задовольняє позовні вимоги частково шляхом стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 гривень, оскільки на думку суду зазначена сума є співмірною з завданою шкодою. Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачка звільнялась від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial