Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей. Просив встановити факт , що має юридичне значення, а саме факт, що [PERSON] самостійно виховує та утримує дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що з 07 серпня 2004 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У квітні 2022 року Відповідачка переїхала жити до Чехії, де живе і працює понині. Спільні діти живуть з Позивачем, навчаючись у місті Рівному та хочуть жити з Позивачем і надалі. Відповідачка й надалі планує жити і працювати за кордоном. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2023 шлюб розірвано та визначено місце проживання спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - з батьком [PERSON] . На теперішній час діти проживають з Позивачем та, враховуючи наявний в нього постійний та стабільний заробіток, знаходяться на його повному утриманні та самостійному вихованні, він піклується про здоров`я дітей, надає їм належний фізичний, духовний, гармонійний, розумовий розвиток, сприяє їм у навчанні, спорті, цікавиться життям дітей у школі та у повсякденному житті, є для дітей опорою та прикладом. Натомість мати дітей - [PERSON] , з дітьми жодних відносин не підтримує, участі у вихованні та взагалі в житті дітей не приймає, будь якої матеріальної допомоги не надає, дзвонить дітям дуже рідко. До дітей інколи приїжджає, попри те, що повноцінним вихованням та утриманням дітей не займається, не бере участі в їхньому вихованні та у триманні. Тимчасові побачення з матір`ю не впливають на стосунки з дітьми, оскільки вони хочуть проживати з батьком. Батьківського договору про участь кожного з батьків у вихованні дитини або будь-яких інших договорів щодо дітей між Позивачем та Відповідачкою не укладалося. У зв`язку з тим, що він самостійно займається вихованням та утриманням дітей, він неодноразово звертався до різних державних органів та органів місцевого самоврядування задля оформлення пільг та документів, зокрема - оформлення в органах соціального захисту населення документів батька-одинока і набуття відповідного статусу, однак його попередили, що це поки неможливо, та наголосили - що потрібне підтвердження факту, що матір не приймає участі у вихованні дітей, і діти перебувають повністю па самостійному вихованні та утриманні батька - [PERSON] . А отже, для захисту прав та інтересів дітей, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дітей, Позивачу потрібно встановити факт перебування дітей на самостійному вихованні та повному фінансовому утриманні Позивача - [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов у межах доводів позовної заяви, просив задовольнити. Представник позивача адвокат Дупак В.Г., який діє згідно ордеру серія ВК № 1067038 від 27.03.2024 у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. На адресу суду надіслала відзив на позов ( № 63704/25-вх. від 17.10.2025), згідно якого позовні вимоги [PERSON] не визнала. Свою правову позицію обґрунтувала тим, що твердження позивача не відповідають дійсності з наступних підстав. Вона раз на 2-3 місяці телефонує дітям, перебуваючи за кордоном не повинна повідомляти колишньому чоловіку своє теперішнє місцезнаходження, проте позивач знає де вона проживає. Повноцінно дітей не мала змоги утримувати в силу того, що проживає за кордоном. Планує в подальшому купити житло в Україні та працевлаштуватись щоб намагатися забезпечити дітей матеріально. Позивач не довів, що вона ухиляється від батьківських обов`язків, так як передавала через родичів солодощі та іграшки з-за кордону. Вважає, що акт служби у справах дітей, складений особами, які не мають на це повноважень, оскільки судом потрібно залучати психологів та професіоналів задля визначення ступеню прихильності дітей до одного з батьків, факт утримання дітей не може вирішуватись тільки судом, оскільки батько і мати має на це право, бо це їхні спільні дії. Вказує на те, що оскільки на даний час вона перебуває в Bochum, Germany, то позивач мав би пред`явити позов до Бохумського суду загальної юрисдикції (Germany)/ Ухвалою суду від 10.01.2025 прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрите загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей , призначене підготовче засідання з викликом сторін. Ухвалою суду від 14.05.2025 закрито підготовче провадження, призначено судове засідання з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 10.11.2025 провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дітей , в частині вимог про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - закрито. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.2004 до 12.04.2023 року, який було розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/2574/23. Визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - з батьком [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 2360, зареєстрований Відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції, та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1583, зареєстрований Відділом РАЦС РС Рівненського міського управління юстиції. Встановлено, що позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем та має власний стабільний дохід, об`єкти рухомого та нерухомого майна. Крім того, на власній земельній ділянці [PERSON] виробляє електроенергію, яку продає ПАТ «Рівнеобленерго» за договором купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом, що підтверджується оглянутими копіями: декларації за 2021 рік, свідоцтвом реєстрації транспортних засобів, договору купівлі-продажу земельної ділянки, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 293411527 від 30.12.21, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 292343975 від 23.12.21 р., договору про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим тарифом» 19.09.2005 року було укладено договір купівлі-продажу , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області О.В.Червук, зареєстрований в реєстрі за № 1152, згідно якого [PERSON] придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить на праві приватної власності [PERSON] згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер 8396132 від 20.09.2005. З оглянутих судом довідок про реєстрацію місця проживання особи № 45518, №45520 від 11.07.2017 р. , виданих Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг РМР вбачається, що діти сторін [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за місцем реєстрації матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Як вбачається з долучених копій письмових документів, на які позивач посилається як на докази, та які були досліджені в судовому засіданні, вбачається наступне. Згідно довідок виданих КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Північний» діти [PERSON] . [PERSON] перебувають під наглядом лікаря [PERSON] в міській дитячій поліклініці № 3. Батько дітей - [PERSON] , вчасно приводить дітей на планові огляди та профілактичні щеплення, відповідно календарю щеплень, виконує призначення та рекомендації лікарів, піклується про стан здоров`я дітей. Довідкою № 469 від 10.10.2023 виданою Рівненським ліцеєм № 13 підтверджується, що батько дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відвідує батьківські збори, спілкується з вчителями, бере активну участь у роботі батьківських комітетів та житті ліцею. Донька [PERSON] відвідує заняття у художній студії «Євро-Арт». Згідно копій квитанції вбачається, що позивач несе витрати по утриманню дітей та оплачує надані комунальні послуги. З оглянутого судом Акту обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають: [PERSON] 1980 р,н., [PERSON] , 2009 р.н. і [PERSON] , [INFO] . У довідці, яка видана Виконавчим комітетом Рівненської міської ради від 02.08.2023 року № 01-18/284 вказано, що [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] , і разом з ним проживають та перебувають на його утриманні двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначена довідка підтверджувала певний юридичний факт станом на 02.08.2023, разом з тим, з довідки не зрозуміло джерело згідно якого ССД прийшла до висновку, що станом на 02.08.2023 діти, які проживають батьком перебувають на його утриманні. Також встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка №375527180 від 23.04.2024. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост.76ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогамист.81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановленихст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно ч.6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Суд відзначає, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Згідно ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Матір дітей не позбавлена батьківських прав. На даний час об`єктивно позбавлена можливості брати участь у вихованні дітей, так як перебуває за кордоном, та як зазначила у відзиві, з метою заробітку коштів на придбання житла в Україні. Для прикладу, розглядаючи справу з аналогічних обставин, районний суд відмовив у задоволенні заяви про встановлення факту . Суд зауважив, що батько не позбавлений батьківських прав і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною та участі батька в її вихованні, батько у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини. Тож відсутні підстави для висновку, що мати виховує дитину сама, оскільки таке може мати місце лише у випадку, коли батько у дитини відсутній, об`єктивно позбавлений можливості брати участь в житті дитини або свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. А обраний заявницею спосіб захисту не відповідає інтересам дитини. Апеляційний суд змінив мотиви відмови в задоволенні заяви, зазначивши, що факт, який просить встановити заявниця, не породжує юридичних наслідків. Такий факт за своєю суттю зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що мати виконує свої материнські обов`язки щодо своєї доньки, тоді як законодавством не передбачено окремого встановлення такого факту. Позиція ВС Касаційний цивільний суд у складі ВС скасував вказані рішення судів та скерував справу на новий розгляд в суд першої інстанції, зауваживши, що встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. КЦС ВС у цій справі навів таке обґрунтування. Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та підпункт «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Зміненою частиною 12 статті 26 Закону № 2232-XII, зокрема, передбачено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини 1 статті 135 СК України. Диспозиція частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11 квітня 2024 року № 3633-IX були внесені зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме статтю 23 доповнено новим пунктом 4 частини 1, яким передбачено, що жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, мають право на відстрочку від призову під час мобілізації. Ідентичні положення викладені також у статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Ця новела в українському законодавстві має на меті забезпечення реального захисту дітей, які через певні об`єктивні обставини виховуються в сім`ї з одним з батьків під час воєнного стану. Водночас зазначені положення спрямовані також на забезпечення дієвого соціального захисту батьків. Такий підхід становить послідовну й обґрунтовану реакцію законодавця на суспільну потребу посилення гарантій права на сім`ю та досягнення належного балансу між інтересами держави у сфері підтримання обороноздатності та правами осіб, що виконують батьківські обов`язки в умовах збройного конфлікту. Запровадження додаткових підстав для надання відстрочки від призову під час мобілізації чи звільнення від проходження військової служби особам, які самостійно виховують дітей, відображає принципи соціальної справедливості та пропорційності, закріплені в Конституції України та міжнародно-правових актах, що регулюють захист прав дитини. Крім того, передбачені положення сприяють реалізації положень статті 51 Конституції України, яка гарантує охорону сім`ї, дитинства та материнства державою, а також узгоджуються з положеннями Конвенції про права дитини щодо забезпечення найкращих інтересів дитини у будь-яких рішеннях, що її стосуються. Такий підхід свідчить про прагнення законодавця не лише виконати обов`язок щодо мобілізаційної підготовки, але й зберегти цілісність та належні умови існування сімей, у яких виховання дітей здійснюється одним із батьків. Таким чином, факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Також окремої уваги потребує питання залучення до участі в справах цієї категорії територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (ТЦК та СП) або військових частин. З огляду на те, що встановлення факту самостійного виховання дитини безпосередньо впливає на реалізацію права на відстрочку від призову під час мобілізації або є підставою для звільнення з військової служби (у разі її проходження), суд залучає ТЦК та СП або військову частину до участі у справі як третю особу, а в тих справах, де цього не було здійснено за ініціативою суду, сама військова частина, в якій військовослужбовець проходив службу, ініційовувала перегляд рішень судів першої інстанції в апеляційному порядку. Апеляційні скарги, що подавалися у таких категоріях справ військовими частинами як особами, які не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, були мотивовані тим, що позивач виконує військовий обов`язок з оборони України, а поданий позов стосується встановлення юридичного факту, що дає право на звільнення з військової служби, тому військова частина підлягає залученню до участі у справі, оскільки є особою, для якої рішенням суду створені підстави для виникнення обов`язків, які не існували до рішення суду першої інстанції, а тому права військової частини є порушеними оскаржуваним нею судовим рішенням суду першої інстанції. Варто зауважити, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, особа, яка не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Подібні правові висновки викладеніу постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц та у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18. У справі № 143/1033/24 судом до участі в справі було залучено Міністерство оборони України, так як відповідно до пункту 3 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2022 №154, діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки координується та спрямовується Міноборони, а рішення суду може вплинути на права та інтереси зазначеної особи. Аналогічно Міністерство оборони України залучалось до участі в справі № 505/2987/24. Отже, системний аналіз чинного законодавства та сучасної судової практики дає підстави для формулювання декількох ключових узагальнень, які відображають як правову природу встановлення факту самостійного виховання дитини, так і особливості його застосування під час дії воєнного стану. По-перше, процесуальний механізм реалізації цих гарантій поки що залишається неоднозначним. Цивільний процесуальний кодекс України формально дозволяє встановлювати юридичні факти в порядку окремого провадження, якщо вони мають правове значення, не можуть бути підтверджені іншим способом і не пов`язані зі спором про право. Здавалося б, факт самостійного виховання дитини відповідає цим умовам, оскільки він безпосередньо впливає на виникнення права на відстрочку від мобілізації. Проте, Верховний Суд у низці рішень сформував більш обережну позицію: у більшості випадків наявність або відсутність участі іншого з батьків у вихованні дитини не може бути підтверджена без дослідження доказів, що відображають баланс інтересів обох батьків та самої дитини. Будь-яке судове підтвердження «самостійності» одного з батьків потенційно зачіпає права іншого і, відповідно, містить спір про право, який виключає окреме провадження. По-друге, суди послідовно розмежовують дві групи ситуацій: Безспірні випадки, коли батьківська правосуб`єктність іншого з батьків об`єктивно припинилася або не виникла (смерть, визнання безвісно відсутнім чи померлим, позбавлення батьківських прав, запис про батька за ст. 135 СК України). Тут факт самостійного виховання презюмується, а заявнику немає потреби звертатися до суду, оскільки достатньо подати до компетентних органів документи цивільного стану (свідоцтво про смерть, рішення суду про позбавлення прав тощо). Спірні випадки, коли інший з батьків формально не позбавлений прав, але фактично не бере участі у вихованні або виконує обов`язки частково. У таких ситуаціях доведення «самостійності» виховання неможливе без встановлення обсягу батьківських прав і обов`язків, що є предметом позовного провадження (наприклад, визначення місця проживання дитини, порядку участі у вихованні, стягнення аліментів тощо). Як встановлено судом, рішенням суду визначено місце проживання малолітнії дітей з батьком. Встановлення факту самостійного утримання та виховання неповнолітніх дітей за відсутності відомостей про обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання одним з батьків своїх обов`язків можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. В ході розгляду справи , яка розглядається в порядку позовного провадження метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, позивачем не надано та судом не встановлено факту порушення відповідачем особистих прав позивача, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, виходячи з дійсної мети встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив позивач. Диспозитивність є одним із засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 5 частини 3 статті 2 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу: батька, який самостійно виховує та утримує дитину. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, одного з батьків дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява до задоволення не підлягає у зв`язку з тим, що позивачем обрано неефективнитй спосіб захисту. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed