Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, у якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі частини заробітку (доходу) платника, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення із дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. На обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] народився [INFO] . Його матір`ю зазначена [PERSON] , у графі «батько» зазначено [PERSON] , однак, запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, зі слів матері. [PERSON] народила дитину у віці повних 16 років. Із заявою про набуття повної цивільної дієздатності до досягнення повноліття відповідач не зверталася до органів державної влади та/або суду. [PERSON] є бабою дитини. Після народження дитини [PERSON] проживала із сім`єю позивача за адресою: [ADDRESS] , в орендованій квартирі. Позивач та її сім`я, усвідомлюючи вік, у якому відповідач народила дитину, та самосвідомість відповідача, безпосередньо підтримували та допомагали відповідачеві виховувати сина, створювали гідні умови для його виховання, заохочували набуття навичок материнства відповідачем. У червні 2020 року відповідач залишила родину та вирішила побудувати власне життя, залишила малолітнього [PERSON] на виховання позивачеві, іноді дзвонила, повідомляла про загальні обставини свого життя. Восени 2020 року відповідач познайомилася з молодим чоловіком та почали спільно проживати з ним в Київській області у місті Боярка у цивільному шлюбі. У квітні 2021 року позивач дізналася, що її донька знову вагітна. [INFO] народився другий онук позивача - [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . 03 травня 2022 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Таким чином, [PERSON] з червня 2020 року піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , [INFO] , займається його підготовкою до самостійного життя, сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, створює гідні умови для отримання освіти та розвитку онука. У жовтні 2021 року позивач влаштувала онука до дошкільного навчального закладу, який він відвідував до лютого 2022 року, а [PERSON] , чоловік позивача, звернувся до служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації щодо надання висновків з метою соціально-правового захисту прав дитини. Відповідно до Акту від 22 жовтня 2021 року № 200 встановлено, що вихованням [PERSON] займалися бабуся, дідусь й тітка, оскільки постійно проживали з ним, відповідач не проживала з сином. Після введення на території України воєнного стану, позивач, [PERSON] та [PERSON] виїхали до Чеської Республіки, де проживають і зараз. Відповідач від переїзду відмовилася. Згідно наказу Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 03 вересня 2022 року № 3 про тимчасове влаштування дитини, [PERSON] тимчасово влаштований в родину його тітки [PERSON] , з правами опікуна. У березні 2022 року Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації видано довідку щодо незаперечення виїзду дитини за кордон у супроводі тітки. До лютого 2022 року відповідач, її чоловік та їх спільна дитина проживали в місті Боярка Київської області, але на початку лютого 2022 року переїхали до села Кулевча Білгород-Дністровського району Одеської області. Водночас, восени 2022 року відповідач припинила стосунки зі своїм чоловіком та залишила його проживати з дитиною. Отже, [PERSON] з червня 2020 року не виконує материнських обов`язків щодо своєї дитини, не цікавиться станом здоров`я сина, не проявляє батьківської уваги, необхідної для його нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних й інших духовних цінностей, не піклується про нього, не бере участі у вихованні дитини та його забезпеченні. Повноцінним вихованням дитини понад 3 роки займається позивач та її сім`я. На думку позивача, зазначені обставини, як кожна окремо, так і в сукупності розцінюються як свідоме ухилення від виховання дитини та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, а також злісне порушення норм сімейного законодавства. Поряд з цим, між позивачем та [PERSON] не досягнуто згоди щодо матеріального утримання дитини, оскільки відповідач самоусунулася від виховання сина та не цікавиться його життям протягом тривалого часу. Оскільки онука необхідно матеріально забезпечувати, просила стягнути також аліменти на [PERSON] . З огляду на викладене позов просила задовольнити. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. 21 червня 2024 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Неселовською В.В., подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати суду не пізніше п`яти днів з дня отримання ухвали суду інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб інформацію щодо [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а саме: дані про фактичне місце проживання особи на дату звернення; адресу, за якою із внутрішньо переміщеною особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції та номер телефону. 07 жовтня 2024 року Міністерством соціальної політики України надано витребовувану інформацію. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 жовтня 2024 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва за підсудністю. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04 грудня 2024 року на 12-40 год., учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки. 04 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ЄСІТС представником позивача [PERSON] - адвокатом Неселовською В.В., подано клопотання про витребування доказів, а саме: просила витребувати у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] . Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року, постановленою без участі сторін, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 квітня 2024 року на 11 год. 30 хв. Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва Коровича О.С. від 20 березня 2025 року № 228 щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 березня 2025 року, справу передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року справу прийнято до провадження судді Хромової О.О., розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13 травня 2025 року на 14-00 год. 12 травня 2025 року (вхід. від 13 травня 2025 року № 26996) до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Неселовської В.В., надійшло клопотання про долучення доказів. 13 травня 2025 року у підготовчому засіданні оголошено перерву до 01 липня 2025 року до 12-00 год. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Неселовської В.В., про витребування доказів, витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Висновок щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 17 червня 2025 року через систему «Електронний суд» ЄСІТС представником позивача [PERSON] - адвокатом Неселовською В.В., подано клопотання про відкладення розгляду справи. 01 липня 2025 року у підготовче засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Наступне підготовче засідання призначено на 30 липня 2025 року на 12-30 год. 18 липня 2025 року (вхід. № 41598) Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації до суду подано заяву про долучення до матеріалів цивільної справи письмового висновку органу опіки та піклування. 30 липня 2025 року у підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Неселовська В.В., позов підтримала, інших заяв та клопотань по справі не має, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином. Про причини неявки не повідомила. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, а також конверти з повістками про виклик до суду, що надсилалися на адресу задекларованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, свого представника у підготовче засідання не направили, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. У заяві від 18 липня 2025 року розгляд справи просили здійснювати без участі їх представника. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 жовтня 2025 року на 15 год. 00 хв. 01 жовтня 2025 року у судове засідання, призначене на 15 год. 00 хв., сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Наступне судове засідання призначено на 12 листопада 2025 року на 15 год. 00 хв. 12 листопада 2025 року у судове засідання позивач та її представник - адвокат Неселовська В.В., не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Через систему «Електронний Суд» адвокат Неселовська В.В., подала заяву про розгляд справи без її участі. Просила позовні вимоги задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки не повідомила. Конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, а також конверти з повістками про виклик до суду, що надсилалися на адресу задекларованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученими з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державна адміністрації, свого представника у судове засідання не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У заяві від 18 липня 2025 року розгляд справи просили здійснювати без участі їх представника. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] , виданого 26 травня 2020 року, орган видачі - 8027, що належить [PERSON] , [INFO] . З довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 10 червня 2020 року № 470323-2020 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про одруження від 21 вересня 2001 року серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Корабельного районного управління юстиції м. Миколаєва, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одружились 21 вересня 2001 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 21 вересня 2001 року зроблено запис № 402. Прізвище чоловіка після одруження - « [PERSON] », дружини - « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження від 07 грудня 2004 року № [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Корабельного районного управління юстиції у місті Миколаєві, [PERSON] народилася [INFO] у місті Миколаїв, Миколаївської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 07 травня 2004 року зроблено відповідний актовий запис № 247. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки від 10 березня 2020 року № 19.03.03-22/К/2589, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також наявна копія картки платника податків [PERSON] , [INFO] , виданої 16 жовтня 2013 року, № 1405-13-02442, а також копія довідки від 26 квітня 2022 року № 3004-7500620115 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , адреса задекларованого місця проживання: [ADDRESS] . Свідоцтво про народження від 28 квітня 2020 року серії [NUMBER] , видане Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) доводить, що [PERSON] народився [INFO] , про що 28 квітня 2020 року складено відповідний актовий запис .№ 921. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, від 13 березня 2024 року № 0004406436, 28 квітня 2020 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано актовий запис № 921 про народження [PERSON] , який народився [INFO] . У графі «відомості про батька» зазначено [PERSON] , громадянин України, у графі «відомості про матір» - [PERSON] , громадянка України. Наявна примітка, що відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 СК України. Також в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження від 27 липня 2021 року серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області, відповідно до якого [INFO] народилася [PERSON] , про що 27 липня 2021 року складено відповідний актовий запис № 32. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Зі свідоцтва про шлюб від 03 травня 2022 року серії [NUMBER] , виданого Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 03 травня 2022 року, про що 03 травня 2022 року складено відповідний актовий запис № 599. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Також в матеріалах справи міститься копія однієї сторони паспорта громадянина України у формі ID-картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] , [INFO] . Відповідно до акту обстеження умов проживання від 22 жовтня 2021 року № 200, затвердженого заступником начальника служби-начальником відділу захисту прав дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, на підставі заяви [PERSON] , з метою соціально-правового захисту прав дитини, спеціалістами служби проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що житло розміщена на 3 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат, квартира ізольована, квартиру винаймають. Санітарно-гігієнічні умови задовільні, добрі, чисто, прибрано. Квартира повністю умебльована, наявні всі необхідні побутові речі та техніка. В дитини є всі необхідні речі для всебічного розвитку, продукти харчування, іграшки, окреме спальне місце. За цією адресою проживають: [PERSON] , [INFO] , баба, [PERSON] , [INFO] , тітка, [PERSON] , [INFO] , дід, та [PERSON] , [INFO] . Комісією зроблено висновок, що умови для дитини створені. Відповідно до характеристики від 11 квітня 2024 року, виданої ДНЗ № 247 Управління освіти Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON] , [INFO] , відвідував ДНЗ № 247 з жовтня 2021 року по лютий 2022 року за адресою: [ADDRESS] . Оформленням документів для влаштування до ДНЗ займалася бабуся вихованця [PERSON] . За цей час дитина проявила себе як добра, життєрадісна та старанна дитина. До садочка адаптувався швидко, соціалізацію пройшов без ускладнень. Навички самообслуговування сформовані на достатньому рівні, мав фізіологічний розвиток відповідно до свого віку. [PERSON] йшов на контакт з вихователями та іншими вихованцями групи, із задоволенням брав участь у групових заняттях. Також виявляв інтерес до навчальних занять, розумів інструкції вихователя, відволікався рідко. [PERSON] - веселий відкритий хлопчик, адекватно реагував на похвалу та зауваження. Вміє ділитися з дітьми, уміє концентрувати увагу на поставленому завданні. Вихованням дитини займалася бабуся, яка також брала активну участь у житті групи. [PERSON] мав все необхідне для життя і відвідування садочка. Приводили та забирали дитину бабуся, дідусь та тітка, проблем і суперечок з ними не було. Без поважних причин заклад дошкільної освіти дитина не пропускала. Бабуся зацікавлена у вихованні та розвитку дитини, цікавилася його досягненнями протягом дня. Після початку воєнних дій дитина перестала відвідувати дитячий садок, у зв`язку із тим, що виїхала разом із бабусею та тіткою за кордон. [PERSON] проінформувала адміністрацію садочка щодо тимчасових змін у відвідуванні дитиною садочка. З обліку вихованця ДНЗ № 247 дитину не знімали, особова справа на вихованця перебуває в дошкільному навчальному закладі. Згідно довідки Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 103008/683, служба не заперечувала щодо виїзду за кордон малолітнього [PERSON] , [INFO] , в супроводі [PERSON] , [INFO] . З наказу Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 09 березня 2022 року № 3 «Про тимчасове влаштування дитини» встановлено, що тимчасово влаштовано малолітнього [PERSON] , [INFO] , в родину [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , з правами опікуна. Також вирішено вжити заходів необхідних для тимчасового влаштування малолітнього [PERSON] . Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1 Дніпровського району міста Києва» від 15 квітня 2024 року № 00754-354/01-17, [PERSON] , [INFO] , перебуває під спостереженням лікарів КНП «ЦПМСД № 1 Дніпровського району міста Києва» з народження. На прийом дитину приводили бабуся та тітка, мати дитини здебільшого приводила дитину разом з бабусею, у перші місяці після народження. Згідно довідки ТОВ «Сільпо-Фуд» від 15 травня 2024 року № 24, [PERSON] працює в ТОВ «Сільпо-Фуд» за професією продавець продовольчих товарів, Відділ товарний, Магазин № 316 С Київ Райдужна вул. 15, з 24 червня 2023 року (наказ про прийняття на роботу від 23 червня 2023 року № 108/МЦ350-к/тр) та відсутня на місці роботи без з`ясованих поважних причин з 01 лютого 2024 року. До матеріалів справи також долучено копію Договору найму житла від 10 березня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якого орендодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування об`єкт нерухомого майна загальною площею 42,30 кв. м, жилою площею 17,80 кв. м, яке складається з 1 кімнати для проживання за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.1 договору). Разом з орендарем будуть проживати 3 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (пункт 1.2. договору). Також до матеріалів справи долучено Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 листопада 2018 року № 146998379, відповідно до якого [PERSON] на праві спільної часткової власності належить частина квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 листопада 2018 року, виданого Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1375. У протоколі опитування адвокатом особи за її згодою від 25 березня 2024 року адвокатом Неселовською В.В. зафіксовано, що [PERSON] повідомив, що знає [PERSON] , [INFO] , познайомилися в кінці літа 2020 року. Вона є його дружиною та матір`ю їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] . Спочатку жили цивільним шлюбом, в травні 2022 року зареєстрували шлюб. Приблизно в листопаді-грудні 2020 року почали спільно проживати в місті Боярка, Київської області, де винаймали квартиру. В лютому 2022 року до початку війни вони переїхали до села Кулевча, Білгород-Дністровського району Одеської області. [PERSON] , 18 квітня 2020 року знає, бачив декілька разів, це старша дитини дружини. Дитина постійно проживала з бабусею, дідусем та тіткою. З сім`єю [PERSON] знайомий. [PERSON] бачив кілька разів, коли приїжджали в гості до її батьків. [PERSON] по телефону з [PERSON] зідзвонювалась не часто, приїздила в гості раз на 2-3 місяці. [PERSON] є тещою. Зараз [PERSON] проживає в Чехії разом з [PERSON] , яка в травні-липні 2022 року пропонувала переїхати [PERSON] з донькою до Чехії поки не закінчиться війна. Але було прийнято спільне рішення, що дружина та дитина залишаться проживати в Україні. Які зараз відносини між [PERSON] та [PERSON] не відомо, оскільки з дружиною припинили відносини з осені 2022 року, вона переїхала, вихованням доньки він займається самостійно. Також відомо, що [PERSON] не бере участі у вихованні [PERSON] , не займається його вихованням, з дитиною не спілкується, час з дитиною вона не проводила, крім випадків, коли декілька разів приїздили в гості до батьків у місто Київ. Вихованням [PERSON] займається його бабуся, дід та тітка. З [PERSON] спілкуються в телефонному режимі, приблизно раз на тиждень чи два. Вона іноді присилає посилки з Чехії для [PERSON] з речами, іграшками та подарунками. Де зараз перебуває [PERSON] не відомо, взагалі не спілкуються з осені 2022 року. У протоколі опитування адвокатом особи за її згодою від 03 квітня 2024 року адвокатом [PERSON] зафіксовано, що [PERSON] повідомив, що з [PERSON] знайомий з 2019 року, вони є кумами, він хрещений батько її сина [PERSON] . З [PERSON] знайомий від його народження, оскільки він його похресник. Дитину хрестили в липні 2020 року. Із сім`єю [PERSON] також знайомий з 2019 року, підтримує спілкування з його дідом [PERSON] та бабою - [PERSON] , та тіткою - [PERSON] . Дитина зараз проживає в Чехії разом з [PERSON] та [PERSON] . Раніше з похресником зустрічався майже кожного дня, поки вони в березні 2022 року не виїхали до Чехії. В Києві вони проживали по сусідству. На даний час зідзвонюються по телефону, іноді в режимі відеозв`язку декілька разів на місяць. Похресник постійно проживає зі своєю бабою, дідом та тіткою, вони займаються його вихованням. З [PERSON] не спілкується, раніше їх спілкування було коротким, десь до хрестин [PERSON] . Коли зустрічався з похресником в місті Києві [PERSON] з ним не спілкувалася, вона проживала окремо від своїх батьків, а дитина постійно гуляла на вулиці у супроводі своїх баби та діда або тітки. З [PERSON] на даний час спілкується, підтримують зв`язок по телефону. Відомо, що [PERSON] та [PERSON] не підтримують спілкування, [PERSON] пішла з родини, покинувши дитину на бабу та діда, створила нову сім`ю та народила другу дитину. Ніякої участі у вихованні та утриманні [PERSON] вона не бере, ніколи не бачив їх разом на прогулянках та, коли зустрічався з похресником. На даний час вона також не допомагає у його вихованні. Вони з дитиною зараз не спілкуються, раніше вона також не жила із сином та своїми батьками. З [PERSON] вона проживала мало часу, після хрестин [PERSON] спілкування взагалі не було. Вихованням, утриманням та забезпеченням [PERSON] займається [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 10 липня 2025 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією затверджено Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з якого встановлено, що [PERSON] , перебуваючи поза шлюбом, [INFO] народила сина [PERSON] . У свідоцтві про народження запис щодо батька зроблено зі слів матері, відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто, [PERSON] є матір`ю одиначкою. Малолітній [PERSON] проживав з матір`ю, бабою [PERSON] , дідом [PERSON] та тіткою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У червні 2020 року мати [PERSON] залишила дитину, а сама пішла проживати в інше місце. З того часу вона не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичного огляду, лікування, не надає дитині доступу до культурних та інших цінностей, не створює умов для отримання дитиною освіти. Малолітнього [PERSON] службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації було тимчасово влаштовано в родину тітки [PERSON] , яка разом з дідом та бабою піклується про дитину. В квартирі, де проживає родина, для малолітнього [PERSON] створено належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Відповідно до характеристики, наданої ДНЗ № 247 м. Києва, вихованням малолітнього [PERSON] займається баба, яка і подала документи для влаштування дитини до ДНЗ, забезпечувала дитину всім необхідним для відвідування садочка. 18 квітня 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ, малолітній [PERSON] разом з бабою та тіткою виїхали до Чеської Республіки, де мешкають по теперішній час. [PERSON] про засідання комісії була попереджена належним чином, на засідання не з`явилась, будь-яких пояснень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надала. Після прийняття рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , баба [PERSON] має намір взяти дитину під опіку. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Відомостей про перебування [PERSON] ( [PERSON] ) у зареєстрованому шлюбі станом на квітень 2020 року не встановлено. Згідно із частиною першою статті 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Водночас, частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Як уже зазначалося раніше, з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, від 13 березня 2024 року № 0004406436, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис про народження від 28 квітня 2020 року № 921, складений Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Матір`ю дитини є [PERSON] . Батьком вказано [PERSON] , відомості про батька дитини зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, під час вирішення спору, суд ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що є бабою малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Її донька народила дитину в юному віці, від народження дитина проживала в сім`ї позивача. Пізніше її донька, матір дитини, залишила сім`ю та влаштувала особисте життя, народила другу дитину та зареєструвала шлюб. Однак, їх спільне життя також не склалося. Де зараз проживає відповідач достовірно не відомо. Водночас, весь цей час вихованням та утриманням малолітнього [PERSON] займається позивач, станом на дату звернення до суду дитина разом з позивачем та тіткою проживає в Чехії, у зв`язку із безпековою ситуацією на території України. Мати життям дитини не цікавиться та не спілкується з нею, участі у вихованні та утриманні дитини не бере. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із тим, що вона ухилилася від виховання та утримання дитини. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] у віці 16 років народила дитину [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини проживала разом зі своє матір`ю, позивачем у справі. Водночас, у липні 2021 року [PERSON] народила другу дитину - [PERSON] , [INFO] , після чого, в травні 2022 року уклала шлюб із батьком дитини [PERSON] .. Проживала з новою сім`єю. Водночас, дитина [PERSON] , [INFO] , фактично проживав у сім`ї своєї бабусі [PERSON] . Відомостей про здійснення витрат на утримання дитини відповідачем матеріали справи не містять, також відсутні докази участі матері у житті та вихованні дитини. З березня 2022 року малолітнього [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштовано в сім`ї його тітки [PERSON] та надано їй права опікуна. Після початку воєнних дій на території України дитина [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем та опікуном [PERSON] проживають на території Республіки Чехія. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини. Не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Під час вирішення питань, що стосуються інтересів дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини спілкуватися з батьками, підтримувати відносини, тощо. З урахуванням віку дитини та фактичного проживання дитини на території іншої держави, суд не вбачає правових підстав для опитування дитини у судовому засіданні, з метою недопущення здійснення негативного впливу на психо-емоційний стан дитини. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не здійснює належним чином виховання дитини, не створює належних умов для проживання та виховання дитини. Фактично дитина не отримувала від матері жодної допомоги для морального та фізичного розвитку з моменту народження, тим більше з урахуванням чутливого періоду: періоду соціалізації, адаптації у новому колективі дитячого садка, побудови перших соціальних зв`язків, отримання навичок комунікації, формування основ світогляду. З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дитини та її інтереси, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини [PERSON] , [INFO] , а тому є підстави для позбавлення її батьківських прав та задоволення позовних вимог. При вирішенні цієї вимоги враховується, що такий крайній захід спрямований на захист інтересів дитини, з метою забезпечення її належного виховання, розвитку, медичного та соціального нагляду. Тому позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , повністю відповідає інтересам дитини, і є справедливим, передбачуваним та невідворотним наслідком свідомого вибору [PERSON] . Разом з тим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною у побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав, про що зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. З урахуванням положень статті 169 СК України суд роз`яснює відповідачеві, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до частин другої, третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до роз`яснень пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частини другої статті 182 СК України. За змістом частин першої-третьої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є працездатною, письмових відомостей про наявність у неї інших дітей на утриманні, інших стягнень на утримання інших непрацездатних осіб з матеріалів справи не встановлено, доказів протилежного суду не надано. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених статтею 188 СК України, не встановлено. Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідача та те, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняються від обов`язку щодо утримання дитини, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на користь опікуна (піклувальника) чи установи, під опікою яких буде перебувати дитина, підлягають задоволенню. Такий розмір аліментів, на думку суду, є доцільним та обґрунтованим. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 22 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. За змістом пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України). Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачем не заявлено.

Outcome: approved