Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що 26.11.1974 виконкомом Жовтневої райради м. Одеси видано ордер для вселення у комунальну (ізольовану) трикімнатну квартиру загальною площею 36,8 кв.м. [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] , який був основним квартиронаймачем, помер. [INFO] помер [PERSON] , який був членом сім`ї [PERSON] . За вказаною адресою залишились зареєстровані позивач, [PERSON] та відповідач [PERSON] . Для укладення договору найму житла та переоформлення особового рахунку позивач зверталась до Приморської районної адміністрації м. Одеси, однак отримала відмови через відсутність згоди усіх зареєстрованих членів сім`ї. Без отримання від відповідача [PERSON] формальної письмової згоди, позивач позбавлена можливості реалізувати свої житлові права. При цьому, відповідач у вищезазначеній квартирі з 2014 року не проживає, у квартирі відсутні будь-які її речі, вона не бере участі у витратах на утримання квартири, проте має формальну реєстрацію, а позивач змушена сплачувати квартплату та плату за комунальні послуги за відповідача, що впливає на вартість комунальних послуг, у зв`язку з чим вона несе додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію її прав на квартиру. На підставі наведеного, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] адвокат Малюк Є. Є. у судовому засіданні позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від неї до суду не надходило. [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Заслухавши представника позивача, показання свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що 26.11.1974 виконавчим комітетом Жовтневої районної ради депутатів трудящих [PERSON] , сім`я якого складається з трьох осіб, видано ордер № 2839 серії ЖР на право заселення трьох кімнат загальною житловою площею 36,8 кв.м. у квартирі (окремій) [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради депутатів трудящих від 19 листопада 1974 року № 629. Склад сім`ї: [PERSON] дружина, [PERSON] син. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00046822991 від 04.09.2024. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 15.02.2023 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 30.01.2024 [PERSON] зверталася до Голови Приморської районної адміністрації ОМР із заявою про укладення із нею договору найму на квартиру [ADDRESS] . Листом від 05.02.2024 № А-231 на заяву позивача від 30.01.2024 Приморська районна адміністрація Одеської міської ради повідомила [PERSON] , що нею не надано відповідних документів щодо переоформлення на неї особового рахунку, які є обов`язковими для укладення договору найму житла у будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки ордер на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , видано на ім`я [PERSON] , а [PERSON] подано неповний пакет документів, повідомлено останню про неможливість укладення договору найму. Роз`яснено, що для подальшого розгляду її звернення щодо укладення договору найму житла їй необхідно надати копію витягу із розпорядження (або інший документ) про відкриття особового рахунку на неї як основного квартиронаймача, засвідчений належним чином. 27.05.2024 [PERSON] зверталася до Голови Приморської районної адміністрації ОМР із заявою, в якій зазначила, що у зв`язку зі смертю основного наймача [PERSON] виникла необхідність у переоформленні особового рахунку на квартиру за адресою: [ADDRESS] , на її ім`я. Листом від 21.06.2024 № А-1383 на заяву позивача від 27.05.2024 Приморська районна адміністрація Одеської міської ради повідомила [PERSON] про необхідність упорядкувати документи та надати засвідчену належним чином заяву про згоду на переоформлення особового рахунку інших членів сім`ї. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № П7-120893-ю/о, наданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради 30.05.2024 слідує, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 30.06.2006; [PERSON] , [INFO] , з 06.08.1999; [PERSON] , [INFO] , з 03.04.1975. Із заяви [PERSON] , посвідченої 05.09.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О. В., слідує, що [PERSON] надав свою згоду на переоформлення договору найму квартири (заміну основного наймача та особового рахунку), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] , який помер [INFO] , на [PERSON] . Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ст. 824 ЦК України, на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. Відповідно до ч.1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як слідує з матеріалів справи, наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до частин першої-другої ст. 71ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що вона проживає та зареєстрована у кв. [ADDRESS] на підставі ордеру як член сім`ї померлого наймача, де також зареєстрована відповідач [PERSON] . Проте остання в указаній квартирі не проживає тривалий час, за комунальні послуги не сплачує, а тому посилаючись на положення ст. ст. 71, 72 ЖК України, просила визнати її такою, що втратила право користування житлом, адже її реєстрація створює для позивача додаткові фінансові витрати та перешкоджає в укладенні договору найму житла та переоформленні особового рахунку на її ім`я. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві.(Кривіцькі проти України, заява № 30856/03, рішення ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Верховний Суд у своїй постанові у справі № 755/13349/16-ц від 24.11.2021 зауважує, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло відтак визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням буде порушенням принципу пропорційності, що у свою чергу спричинить порушення балансу інтересів сторін у спірних правовідносинах. Верховний Суд зазначає, що згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності (постанова Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21). У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у порядку статей 71, 72 ЖК УРСР доказуванню сторонами та встановленню судом підлягають обставини тривалості тимчасової відсутності особи у житловому приміщенні, а також поважність причин такої відсутності. За заявою позивача у судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою. Відповідача [PERSON] вона знає з дитинства. Остання припинила проживання у спірній квартирі приблизно 10 років тому. Останній раз вона бачила [PERSON] на похованні брата. Свідок [PERSON] , яка теж є сусідкою, у судовому засіданні пояснила, що як їй відомо, відповідач [PERSON] виїхала за кордон, останній раз бачила її приблизно три роки тому. Також на підтвердження своїх вимог позивач посилається на акт про людей, які проживають у квартирі [ADDRESS] , посвідчений 20.09.2024 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мирончук В. В., відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] в присутності свідків, мешканців будинку [ADDRESS] : [PERSON] та [PERSON] та за ініціативою власників (мешканців) квартири [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] склали акт про те, що за вищевказаною адресою [PERSON] , зареєстрована за цією адресою, але фактично не проживає, починаючи з 2014 року та по теперішній час. В цій квартирі зареєстровані та фактично проживають: [PERSON] та [PERSON] . Проте такий акт не є належним та допустимим доказом на підтвердження відсутності особи у житловому приміщенні. Він складений позивачем та третьою особою у даній справі. Цей акт не підтверджує свідомої поведінки відповідача, яка б свідчила про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Слід зауважити, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час розгляду даної справи не встановлено. Крім того, ураховуючи пояснення у судовому засіданні свідків щодо можливого виїзду відповідача [PERSON] за кордон, суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє дотепер. Між тим позов пред`явлено під час дії воєнного стану, тому відсутність відповідача за місцем реєстрації може зумовлюватися об`єктивними причинами, які є поважними. Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів наявності у відповідача [PERSON] права власності чи іншого речового права на нерухоме житлове майно, а відтак позбавлення відповідача права на користування квартирою призведе до неправомірного втручання у право відповідача на житло, що є неприпустимим. Посилання позивача не несплату відповідачем житлово-комунальних послуг не є визначеною законом підставою для втрати права користування житлом, адже особа, що сплатила комунальні послуги замість іншого, має право вимагати відшкодування сплаченої суми в судовому порядку. Отже, за обставинами даної справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за нею.

Outcome: dismissed