Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання за ним права власності на нежитлове приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач є власниками нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2000 року. Вказане приміщення сторони спільно використовували як складське, проте на даний час відповідач не користується належною йому часткою у спільному майні. Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, вказана нежитлова будівля торгівельного павільйону не може бути поділена. Позивач вважає, що вирішити питання поділу майна можливо шляхом припинення права власності відповідача на частку у спільному майні шляхом сплати грошової компенсації та визнання права власності за позивачем. В підготовче засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач у підготовче засідання також не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 11 січня 2000 року між Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Мічуріна в особі директора Тодорова Миколи Дмитровича (далі продавець) та фізичними особами [PERSON] та [PERSON] (далі покупці) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення торгівельного павільйону, розташованого на [ADDRESS] . Згідно зазначеного договору [PERSON] та [PERSON] 11.01.2000 року сплатили в касу КСП ім.Мічуріна 1800,00 грн., що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера. [PERSON] після реєстрації 06.01.2011 шлюбу із [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області. Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року\~встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України\~(2004 року)\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що договір купівлі-продажу між КСП ім.Мічуріна та [PERSON] і [PERSON] було укладено в 2000 році, то застосуванню підлягає ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент укладення правочину. Відповідно до ст.4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння\~шкоди іншій\~особі,\~а так\~само внаслідок\~придбання або\~збереження майна\~за рахунок\~коштів іншої\~особи без\~достатніх підстав;\~ внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Статтею 41 ЦК УРСР передбачено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Згідно зі\~ст.153 ЦК УРСР договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст.224 ЦК УРСР\~ за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] придбали у КСП ім.Мічуріна нежитлове приміщення торгівельного павільйону. Даний договір було вчинено у простій письмовій формі, підписано сторонами, узгоджено та засвідчено печаткою КСП ім.Мічуріна. Статтею 47 ЦК УРСР передбачено що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно з нормою\~ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі - продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2\~ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Отже, законодавчої вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення торгівельного павільйону у ЦК УРСР (чи іншому Законі) станом на 11.01.2000 року не існувало. Сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та повністю виконали умови угоди, що підтверджується письмовими доказами. Таким чином [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право спільної власності на нежитлове приміщення. Згідно положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Позивач [PERSON] зазначає, що певний час спільно використовували разом з братом [PERSON] приміщення торгівельного павільйону як складське. Вказує, що в даний час відповідач не користується належною йому часткою у спільному майні, проживає в іншому населеному пункті, що не заперечується відповідачем. В зв`язку з цим позивач не може вільно володіти та розпоряджатись належним йому майном. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Судом встановлено, що виділення відповідачу в натурі належної йому 1/2 частини спірної будівлі є неможливим, оскільки згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №48 від 21.07.2025 року, виданого [PERSON] інженером з інвентаризації нерухомого майна, нежитлова будівля, загальною площею 24,0 кв.м., розташована на [ADDRESS] , не підлягає поділу у зв`язку з невідповідністю вимогам ДБН В.2.2-23:2009 року «Будівлі та споруди. Підприємства торгівлі». Після проведеного поділу новоутворені частини не будуть відповідати вимогам ДБН В.2.2.-23:2009 року «Будівлі та споруди. Підприємства торгівлі». За технічними показниками об`єкт не може бути поділено. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами встановлених у даному висновку обставин щодо неможливості поділу в натурі спірного майна. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи позивачем 26.09.2025року внесено на депозитний рахунок Кодимського районного суду Одеської області вартість 1/2 частки торгівельного павільйону, розташованого на [ADDRESS] , у розмірі 20000,00 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №3 від 26.09.2025 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив про намір набути у власність належну відповідачу 1/2 частину у праві власності на неподільну річ. Отже, метою поданого позову у справі є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є неподільною та належить іншому співвласнику. Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (визнання права). Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку ст. 365 ЦПК України відповідає визначеній ч.5 ст. 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що спільне користування співвласниками спірним майном є неможливим; річ є неподільною; припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди відповідачу, відповідач спірним приміщенням торгівельного павільйону не користується, тривалий час не цікавився спірним майном та не утримує його; тягар утримання спірного майна несе позивач; докази, які б свідчили, що припинення права власності відповідача на частку у спірному майні може завдати істотної шкоди його інтересам, відсутні. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що відповідачем не надано суду будь-яких заперечень по суті позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої\~статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом був сплачений судовий збір у належному розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №9 від 22.07.2025 року. Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 605,60 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягненню з нього на користь позивача підлягає 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, що складає 605,60 грн.

Outcome: approved