Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі - позивач, ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) заборгованості за кредитним договором № 342205-КС-002 від 21.12.2021 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями у розмірі 32 153,62 грн, стягнути понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Свої вимоги мотивувало тим, що 21.12.2021 [PERSON] уклала із ТОВ «Бізнес Позика» договір про надання кредиту № 342205-КС-002 в електронній формі та порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика», через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця. Відповідно до п. 1 договору кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 18 000 грн, строком на 24 тижні, де першим днем є дата списання коштів з рахунку Кредитодавця. Згідно з умовами Договору, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 0,86586301 процентів за кожен день користування Кредитом. Сторони в п.3 Договору кредиту погодили «Графік платежів», відповідно до котрого визначено розмір та дату внесення Позичальником платежів. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 18 000 грн, шляхом перерахування на банківську карту Позичальника № [NUMBER] . Проте, [PERSON] не сплатила заборгованість за Договором № 342205-КС-002 від 21.12.2021 про надання кредиту й станом на 08.08.2025 утворилась заборгованість в розмірі 32 153,62 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 16 323,54 грн; суми прострочених платежів по процентах - 15 830,08 грн, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 26.08.2025 позовну заяву ТОВ «Бізнес Позика» прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Окрім цього, ухвалою суду від 26.08.2025 було витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», наступні письмові докази, які становлять банківську таємницю, а саме: письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № [NUMBER] (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за період з 21.12.2021 (дата видачі кредиту) по 07.06.2022 (дата закінчення терміну кредитування). Копію ухвали від 26.08.2025 відповідач отримала 24.09.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням № 0610280049002. 12.09.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому вона проти позовних вимог заперечувала. Заперечення мотивує тим, що позивач жодним чином не доводить наявність правових підстав для стягнення зазначених сум, оскільки сторони не узгодили всі істотні умови договору, а доказів надання кредитних коштів відповідачу у позовній заяві не вказано. Окрім цього, договір про надання кредиту чи паспорт споживчого кредитування не містить посилання на конкретну редакцію Правил. Тому докази ознайомлення відповідача саме з Правилами на час укладання договору відсутні. Аналогічні висновки можна зробити і щодо спірних правовідносин, адже позивач жодним чином не надає належних і допустимих доказів укладення сторонами сам кредитного договору у розрізі вимог цивільного законодавства, зокрема, щодо погодження усіх істотних умов договору: ціни, відповідальності, строків, тощо. Тому задоволення позовних вимог з тих правових підстав, які викладені у позові, є порушенням принципу верховенства права, а саме принципу правової визначеності та може бути результатом лише внаслідок дослідження доказів на основі припущення, що є недопустимим у цивільному процесуальному законодавстві. Додатковою підставою для підтвердження відсутності зобов`язань між сторонами кредитного договору є відсутність доказів надання відповідачу цих кредитних коштів. Отже, підстави вважати, що сторони уклали між собою повноцінний кредитний договір, погодивши усі істотні умови відсутні. Так само відсутні і підстави вважати, що відповідач отримувала кошти у кредит, а позивач правомірно нарахував і обґрунтував усі суми, що заявлені у позові. Тож вважати, що позивач обґрунтував та підтвердив належними і допустимими доказами усі доводи і існують підстави для задоволення позову - помилково. 18.09.2025 представником відповідача подано до суду відповідь на відзив, у якій здебільшого викладені ті ж самі обставини, що й у позовній заяві. 16.10.2025 АТ КБ «Приватбанк» надано до суду витребувані ухвалою суду від 26.08.2025 документи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 21.12.2021 [PERSON] уклала з ТОВ «Бізнес Позика» договір про надання кредиту № 342205-КС-002 в електронній формі та порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика», через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця (а.с. 25-30). Укладення договору підтверджується візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 342205-КС-002 від 21.12.2021 (а.с. 31). Відповідно до п. 1 договору кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 18 000 грн., строком на 24 тижнів, де першим днем є дата списання коштів з рахунку Кредитодавця. Згідно з умовами Договору сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить 0,86586301 процентів за кожен день користування Кредитом. Сторони в п.3 Договору кредиту погодили «Графік платежів», відповідно до котрого визначено розмір та дату внесення Позичальником платежів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Відповідно до копії кредитного договору та візуальної форми послідовності дій клієнта договір № 342205-КС-002 від 21.12.2021 був підписаний відповідачем шляхом введення одноразового цифрового ідентифікатора G-2710, який був надісланий позивачем на номер телефона відповідача - [NUMBER] (а.с. 26, 31). Будь-яких доказів чи доводів на спростування цих обставин відповідач у відзиві на позовну заяву не наводить. Відповідно до умов договору № 342205-КС-002 від 21.12.2021 Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі, на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Договором визначено, що він набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. ТОВ «Бізнес позика» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Окрім цього, договором № 342205-КС-002 від 21.12.2021 визначено усі істотні умови договору - суму кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки, комісії, термін дії договору, орієнтована загальна вартість кредиту, орієнтована реальна річна процентна ставка, графік здійснення платежів за кредитом. Стверджуючи про непогодження істотних умов договору № 342205-КС-002 від 21.12.2021, відповідач не зазначає які саме істотні умови не були узгодженні сторони, тоді як під час судового розгляду установлено зворотнє. Тому суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення із відповідачем кредитного договору, у якому визначено усі його істотні умови. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 18 000 грн, шляхом перерахування на банківську карту Позичальника № [NUMBER] , що підтверджується випискою по рахунку, наданою АТ КБ «Приватбанк». Ба більше, відповідно до листа АТ КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-250926/56398-БТ від 03.10.2025 картка № [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] . Будь-яких доказів того, що відповідач не отримала кредитні кошти у сумі 18 000 грн, остання до суду не надала. Тож суд дійшов висновку, що позивачем виконано свої зобов`язання за договором № 342205-КС-002 від 21.12.2021 та надано відповідачу кредит у сумі 18 000 грн. Водночас [PERSON] не сплатила заборгованість за договором № 342205-КС-002 від 21.12.2021 про надання кредиту й станом на 08.08.2025 утворилась заборгованість в розмірі 32 153,62 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 16 323,54 грн; суми прострочених платежів по процентах - 15 830,08 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості. Тобто відповідачем було нараховані відсотки за користування кредитом у відповідності до умов договору. Однак будь-який доказів на спростування цього розрахунку заборгованості чи свого контр розрахунку до суду не надано. Заперечуючи проти нарахованої заборгованості, відповідач не наводить обставин у чому такий розрахунок є неправильним. Тому суд приймає в якості належного та допустимого доказу наданий позивачем розрахунок заборгованості, позаяк він не спростований відповідачем. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги Факторові і в ньому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає того обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе за договором зобов`язання, доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені матеріалами справи (а.с. 13) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved