Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 01 грудня 2023 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики на суму 436 440 (чотириста тридцять шість тисяч чотириста сорок) грн., що еквівалентно станом на день підписання договору дорівнювало 12 000 (дванадцяти тисячам) доларів США. В той ж день між позикодавцем [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки від 01.12.2023 року. На підтвердження факту укладення договору та отримання відповідачем грошових коштів, останнім була підписана відповідна розписка про отримання позики при свідках [PERSON] та [PERSON] . Станом на день звернення з даною позовною заявою до суду відповідачі не повернули позивачу передані [PERSON] у позику грошові кошти. Відтак, у відповідача виникла заборгованість за договором позики у розмірі 436 440 гривень з урахуванням встановленого індексу інфляції за період грудня та січень, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] заборгованість за договором позики від 01.12.2023 року у розмірі 436 440 (чотириста тридцять шість тисяч чотириста сорок) гривень з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. 25.03.2025 року суддя ухвалою у справі № 727/1860/25 відкрив провадження та призначив справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 18.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Венерського Олександра Сергійовича надійшов відзив, в якому зазначено, що [PERSON] стверджує, що вищевказаний договір поруки від 01 грудня 2023 року вона не укладала та його не підписувала, а розписка від 02 червня 2024 року є підробленою оскільки, вона її не писала, а про існування таких документів вона дізналась з моменту ознайомлення з матеріалами справи. Так, на думку [PERSON] позивач звертаючись із позовною заявою надає до суду завідомо підроблені договір поруки від 01 грудня 2023 року та розписку від 02 червня 2024 року, і безпідставно намагається стягнути з [PERSON] неіснуючий борг, як поручителя. Тому на підставі вищевикладеного просить суд відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 01 грудня 2023 року у розмірі 436 440 (чотириста тридцять шість тисяч чотириста сорок) грн. Згідно клопотання від 08.09.2025 року адвоката Венерського О.С. зазначено, що між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Вектор Права» розірвано договір № 174/24 про надання юридичної (правничої) допомоги від 26.06.2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, однак його представник спрямував до суду заяву, у якій просив справу розглядати без їх участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, до суду клопотання про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, встановленими наступні фактичні обставини справи. З матеріалів справи вбачається, що 01 грудня 2023 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики на суму 436 440 (чотириста тридцять шість тисяч чотириста сорок) грн., що еквівалентно станом на день підписання договору дорівнювало 12 000 (дванадцяти тисячам) доларів США. В той ж день між позикодавцем [PERSON] та поручителем [PERSON] було укладено договір поруки від 01.12.2023 року. Відповідно до п. 1 Договору позики від 01.12.2023 року позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 436 440 (чотириста тридцять шість тисяч чотириста сорок) гривень, що підтверджується розпискою від 01.12.2023 року. Пунктом 2.1. Договору поруки поручитель за цим договором зобов`язується відповідати в повному обсязі перед позикодавцем за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань по Договору позики від 01 грудня 2023 року та у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань, бере на себе зобов`язання погасити до 01 грудня 2024 року заборгованість за позикою в сумі 436\~440 (чотириста тридцять шість чотириста сорок) гривень. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження факту укладення договору та отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів, останнім була підписана 01.12.2023 року розписка про отримання позики у сумі 436440 грн. від [PERSON] при свідках [PERSON] та [PERSON] . Згідно розписки [PERSON] від 02.06.2024 року зазначено, що вона засвідчує про заборгованість [PERSON] і зобов`язується у разі несплати ним боргу сплатити суму заборгованості власними коштами чи майном. Пункт 2 договору позики зазначає про те, що зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до першого грудня дві тисячі двадцять четвертого року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно п. 4.2 Договору поруки за несплату суми поруки у строк, зазначений у п. 2.1. цього Договору поручитель сплачує на користь позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню в розмірі 0,2% від виданої суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Відповідно до п. 7 Договору позики сторони домовились, що у разі, якщо позикодавець своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. Згідно розрахунку сума 3 % річних від простроченої суми за період з 01 грудня 2024 року по 09 лютого 2025 року становить 2579,72 грн. Станом на день звернення з даною позовною заявою до суду відповідачі не повернули позивачу передані [PERSON] у позику грошові кошти. Відтак, у відповідача виникла заборгованість за договором позики у розмірі 436 440 гривень. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі Частиною 1 та 2 статті 554 ЦК України, передбачено у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають та за таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню частково, а саме слід стягнути з відповідачів суму основного боргу у сумі 436440 грн. Щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат і 3% річних від простроченої суми, то слід відмовити з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (пост. ВП ВС від 19.06. 2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15). Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)). Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свід- чить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають у тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року та триває до теперішнього часу. Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, що випливають з договору позики, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат і 3% річних від простроченої суми слід відмовити Судом враховано положення ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial