Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Старостіної К.О. звернулась до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Відокремленого підрозділу П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Кретова О.В., відповідно до якої просить: розірвати договір довічного утримання укладений 04.04.2008 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з одного боку та [PERSON] з іншого боку, посвідченого державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3-889; та покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані наступним. 04.04.2008 між [PERSON] та [PERSON] з одного боку, та [PERSON] з іншого боку, укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] узяла на себе зобов`язання довічно повністю утримувати [PERSON] та [PERSON] , а останні передали у власність [PERSON] належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . За умовами укладеного договору, сторони погодили наступні умови: [PERSON] та [PERSON] передають у власність [PERSON] належну їм квартиру, а остання бере на себе зобов`язання довічно повністю утримувати відчужувачів, забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною домогою. Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами у розмірі 500 грн. щомісячно кожному із відчужувачів. [INFO] [PERSON] помер. Відповідач свої обов`язки за укладеним договором належним чином не виконувала, а саме жодної допомоги не надавала, пенсія використовувалась на власні потреби, та з початку російської агресії 24.02.2022 відповідач з родиною покинула м. Харків, залишивши [PERSON] під обстрілами, та без будь-якої допомоги. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що відповідачка добросовісно виконувала умови укладеного договору і відчужувачі жодного разу не висували жодних претензій до неї, зокрема [PERSON] та [PERSON] забезпечувались продуктами харчування, за необхідності купувався одяг, ліки та сплачувались витрати на медичну допомогу. З весни до осені [PERSON] та [PERSON] мешкали на дачі, яка належить чоловікові відповідача. Похованням [PERSON] також займалась відповідачка. Після початку повномаштабного вторгнення відповідачка дійсно покинула м. Харків, та запропонувала [PERSON] поїхати з ними, на що вона категорично відмовилась, однак кошти на її утримання їй надавались, а потім [PERSON] почала уникати спілкування. Крім того, договорів в частині одного із відчужувачів [PERSON] припинився у зв`язку зі смертю останнього. Позивач та його представник адвокат Орел В.В. в судовому засіданні позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник адвокат Таш`ян Р.І. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю та безпідставністю позовних вимог. Від третьої особи на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, та покладається на розсуд суду. 12.12.2022 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Садовському К.С. 13.12.2022 судом здійснено запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача. Ухвалою судді від 19.12.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження по вказаній справі в порядку загального позовного провадження. 14.03.2023 на адресу суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява. 12.04.2023 здійснено перерозподіл вказаної справи, вказану справу перерозподілено судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 04.05.2023 вказану справу прийнято до провадження судді. Ухвалою суду від 18.05.2023 доручено Вінницькому апеляційному суду організувати проведення судових засідань по вказаній справі в режимі ВКЗ за участю відповідача та її представника. Ухвалою суду від 12.09.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, та об`єднано її з вимогами первісного позову, постановлено здійснювати розгляд в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 13.10.2023 задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків. Ухвалою суду від 19.02.2024 закрито підготовче провадження по справі, та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 08.08.2024 зупинено провадження по дійсній справі до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) [PERSON] 12.08.2024 надійшла на адресу суду заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою суду від 15.08.2024 в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 22.01.2025 відновлено провадження по вказаній справі, та залучено до участі в справі в якості позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 25.02.2025 провадження у вказаній справі за вимогами зустрічного позову [PERSON] закрито. Судом встановлено, що 04 квітня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О.В., реєстровий № 3-889. У договорі довічного утримання (догляду) від 04.04.2008 сторони передбачили, що: -[PERSON] та [PERSON] в рівних, по частці кожен, передали у власність [PERSON] належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з двох кімнат, житловою площею 25,9 кв.м., загальною площею 45,3 кв.м., ізольована. Згода іншого подружжя на укладення договору довічного утримання отримана у встановленому законом порядку. Вищевказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 24.11.1994 за №2-94-9731, розпорядження від 24.11.1994 за №32149, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 02.12.1994 за №П-2-7081 та Договору про визначення ідеальних часток, посвідченого Восьмою ХДНК 07.03.2008, реєстр. №3-642, зареєстрованого КП «ХМБТІ» 24.03.2008 за №П-2-7081 (пункт 1); -[PERSON] зобов`язувалась довічно повністю утримувати [PERSON] і [PERSON] , забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом і необхідною допомогою (пункт 3); -вартість матеріального забезпечення/харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги/визначено сторонами у розмірі 500 грн. щомісячно, кожному з відчужувачів (пункт 4); -вищевказана квартира залишається у користуванні [PERSON] і [PERSON] довічно, безкоштовно (пункт 5); -цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а на випадок невиконання його умов або відмовлення від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку (пункт 6); -п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 за №572 в ред. від 24.01.2006 №45, [PERSON] державним нотаріусом роз`яснено (пункт 10). Відчужувачі за договором померли: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] 19.05.2024. За життя [PERSON] звернулась до суду з вказаною позовною заявою про розірвання укладеного договору з підстав неналежного виконання його відповідачем. Судом встановлено, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] , на ім`я якого відчужувачем [PERSON] складено заповіт від 16.02.2023, що був посвідчений ПН ХМНО Чуєвим Д.В. за реєстр. №115, відповідно до умов якого [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось, та все те, що буде належати їй за законом, а також все те, на що вона за законом матиме право на час своєї смерті [PERSON] . За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)). Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року (справа № 752/818/17) та від 24 червня 2021 року (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 345/1359/22 (провадження № 61-1736св23), від 24 квітня 2024 року у справі № 754/11230/20 (провадження № 61-1105св24). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до частини другої статті 755\~ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка [PERSON] вказувала, що відповідач не виконує умови укладеного договору, зокрема не надає достатнього догляду, не збільшує грошове забезпечення, не забезпечує продуктами харчування, та з початком повномаштабного вторгнення рф покинула під обстрілами у м. Харкові. Таким чином, істотними умовами договору довічного утримання сторони визначили: довічне безоплатне право проживання відчужувача у квартирі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, вчасну сплату щомісячного грошового утримання визначеному розмірі платежу, проживання у квартирі довічно. Від так, до суду стороною відповідача до суду надано копії квитанції про сплату комунальних послуг, які охоплюють період дії оспорюваного договору, тому підстав для визнання вказаних доказів недопустимими та такими, що не стосується предмету спору у суду не має. Також надано чеки про купівлю продуктів харчування, оплату медичних послуг, ліків, поповнення рахунку мобільного оператора. Також 09.06.2022 донькою відповідачки було перераховано позивачці 20000 грн. Вказані докази стороною відповідача не спростовані. Також відповідачка вказала, що завжди надавала кошти [PERSON] готівкою, про що підтвердили свідки в судовому засіданні. Окрім того, за відчужувачами було збережено право безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Свідки зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні вказали, що родина « [PERSON] » були сусідами відповідачки, та відповідач їм у всьому надавала допомогу у зв`язку з чим було укладено договір, який виконувався відповідачкою, вона купувала продукти харчування, влітку «Камолікови» проживали на дачі належній чоловіку відповідачки, надавались їм кошти, та [PERSON] відмовилась куди-небудь виїжджати після 24.02.2022. Допитана в якості свідка відповідачка [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона завжди виконувала умови укладеного договору добросовісно, та після повномаштабного вторгнення рф до України вона запропонувала [PERSON] виїхати з її сім`єю з м. Харкова у безпечне місце, але вона відмовилась, тоді та надала їй кошти в розмірі 5000 грн., а в подальшому ще надіслала 20000 грн. Натомість свідки зі сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні вказали, що у військовий час бабуся [PERSON] залишилась самотньою, без коштів та засобів до існування, та отримувала допомогу волонтерів, проживала на вулиці та відповідачка ніякої допомоги не надавала. При таких обставинах, суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, встановивши відсутність тих обставин, на які посилається сторона позивача, приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору довічного утримання, укладеного між відповідачем та [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , а тому у задоволенні позову слід відмовити. Підстав для розірвання припиненого договору з померлим [PERSON] на разі не існує. Також умовами договору не передбачено конкретних обов`язків з догляду (опікування). Тому задоволення позову з підстави залишення відчужувача в м. Харкові після повномаштабного вторгнення рф до України та розірвання договору суперечить як закону, так і умовам укладеного між сторонами договору, який виконувався сторонами з 14.04.2008 року до 2024 року, та жодних зауважень щодо його виконання від сторін не надходило. Крім того, вже під час агресії рф відповідач на вимогу виконання договору 09.06.2022 на прохання [PERSON] надіслала кошти в розмірі 20000 грн., та сама [PERSON] не виявила бажання переїздити з м. Харкова разом з сім`єю відповідачки. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає що у задоволенні позовних вимог за вказаним позовом слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed