Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування нежилим приміщенням, зобов`язання вчинити дії. Зазначав, що є власником нежилих приміщень з № 1 по № 7, які знаходяться в групі приміщень № 26 (в літ. А), будинку [ADDRESS] . З 19.06.2012 з дня, коли він набув у власність вказані нежилі приміщення [PERSON] фактично проживає в них без законних підстав, створюючи йому перешкоди у користуванні власністю. Посилаючись на зазначені обставини, просив позбавити [PERSON] права користування нежилими приміщеннями з № 1 по № 7, які знаходяться в групі приміщень № 26 (в літ. А), будинку [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] звільнити нежилі приміщення, зобов`язати [PERSON] звільнити нежилі приміщення, шляхом виселення, зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні нежилими приміщеннями. У відзиві на позов, відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на наступне. Він є законним власником спірних нежилих приміщень і проживає у них з 2003 року по теперішній час. [PERSON] , зловживаючи його довірою, змусив підписати договір дарування. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відповіді на відзив позивач вказав на те, що нежилі приміщення належать йому на праві власності, у зв`язку з чим, він має право розпоряджатися ними на власний розсуд. У судове засідання позивач не з`явився, його представник подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. У судове засідання відповідач та/або його представник не з`явилися, про дату та час судового засідання представник відповідача був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що відповідно до договору дарування, укладеного між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдаровуваний) від 18.06.2012, дарувальник зобов`язується передати в дар, а обдарований зобов`язується прийняти належні дарувальнику на праві власності нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 26 (в літ. А), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Пунктами 12, 13 зазначеного договору передбачено, що договір набирає юридичної сили з моменту його підписання та нотаріального посвідчення; право власності в обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає, прийняттям дарунку вважається одержання обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Згідно з витягу про державну реєстрацію прав КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 26.06.2012 нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 26 (в літ. А), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на праві власності зареєстровані за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.06.2012. Право власності [PERSON] на зазначені нежилі приміщення підтверджується й Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відповідно до довідки Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 29.01.2018 в нежитловому приміщенні з номера [ADDRESS] фізичні особи зареєстрованими не значяться. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1-4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Як установлено судом, [PERSON] є власником нежилих приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень № 26 (в літ. А), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та відповідно до норм чинного законодавства має право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном та не може бути протиправно позбавлений права власності на квартиру чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Заперечуючи проти позову, [PERSON] у відзиві на позов, зокрема, вказував на те, що він став власником спірних приміщень 19.10.2005, приміщення зазнали чималих перепланувань та були перетворені на нежилі приміщення Він є законним власником спірних приміщень та вказаний об`єкт нерухомості є єдиним житлом в якому він проживає з 2003 року. Лише 02.04.2018 він зміг ознайомитися з копією договору дарування. Позивач зловживаючи його довірою, обманним шляхом змусив його підписати вказаний договір. У зв`язку з наведеними обставинами просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2020 у справі №758/7759/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Чайка І.Г. про визнання договору дарування від 18.06.2012 недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовлено (а.с. 30-42 т.4). За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Судом установлено, що [PERSON] є власником спірних нежилих приміщень. [PERSON] оспорює його право власності та у відзиві на позов вказував, що саме він є законним власником спірних приміщень та вказаний об`єкт нерухомості є єдиним житлом, в якому він проживає з 2003 року. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Ураховуючи те, що відповідач не є власником спірних жилих приміщень, створює власнику - позивачу у справі, перешкоди у користуванні його власністю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково, а саме зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні нежилими приміщеннями з № 1 по № 7, які знаходяться в групі приміщень № 26 (в літ. А), будинку [ADDRESS] та виселення [PERSON] з нежилих приміщень з № 1 по № 7, які знаходяться в групі приміщень № 26 (в літ. А), будинку [ADDRESS] , що забезпечить ефективний захист порушених прав та інтересів позивача.

Outcome: partial