Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

У жовтні 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗНАЙ» про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною. У обґрунтування вимог позову вказано, що [INFO] на YouTube каналі «Politeka Online» [INFO] , було розміщено відеозапис під назвою « [INFO] », за адресою: [INFO] , на якому журналіст [PERSON] бере інтерв`ю у [PERSON] . Кількість переглядів вищезазначеного відео складає 206 000 переглядів. Доступ до вищезазначеного інтерв`ю є вільним та загальнодоступним, інформація яка була зазначена в ньому доведена до необмежного кола осіб, в якому [PERSON] , повідомив інформацію про [PERSON] наступного змісту: - [PERSON] з 5:28 хв. «....[PERSON], [PERSON] …. - агенти ФСБ!» - [PERSON] з 5:45 хв. «Ви говорите що він агент ФСБ це ж серйозне таке звинувачення» - [PERSON] з 5:51 «Так а як, він і єсть агент ФСБ, ну як, [PERSON] він, ну прийде час ви все зрозумієте, є агент ФСБ. На сьогоднішній день квартири в Москві на тьощі він получає гроші, ну по-перше це його треба вже в тюрму посадити, хай розкаже він сейчас торгує продає, здає квартири в оренду в Москві... ». Стороною позивача вказано, що інформація, яка була висловлена Відповідачем - 1 - [PERSON] є негативною, недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію Позивача - [PERSON] . Вказана Відповідачем - 1 інформація викладена як фактичні твердження, тобто така, яку можливо перевірити. Не як оціночні судження. Наявність вказаного відеозапису було зафіксовано у висновку експертів №315/1/23 за результатами проведення комісійного комп`ютерно - технічного дослідження, відповідно до якого експертами було зафіксовано наявність розміщеного 10.12.2022 року на YouTube каналі «Politeka Online» [INFO] , було розміщено відеозапис під назвою « [INFO] », за адресою: [INFO] , вказане було зафіксовано та завантажено на матеріальні носії. На підставі викладеного, представник позивача, просив задовольнити позов. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.01.2024 року позов [PERSON] , залишено без руху. 05.02.2024 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 12.01.2024року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/48971/23-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.03.2024 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Асатрян Т.Л. надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач 1 вважає що позовні вимоги до нього є необґрунтованими, та такими що ґрунтуються на припущенням та здогадках, враховуючи ту беззаперечну обставину, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами (з яких чітко вбачається, що порушені саме права позивача), при відсутності яких подальший розгляд справи є недоцільним, у зв`язку із чим просив позов залишити без задоволення. 09.07.2024 року на адресу суду від представника позивача адвоката Одінцова Е.В. надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.09.2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/48971/23-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. 24.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача 1 [PERSON] надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю. 25.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача 1 [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 11.11.2025 року відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про передачу справи за підсудністю. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 11.11.2025 року відмовлено представнику відповідача 1 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник відповідача 2 не з`явився, відповідач 2 про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність представника відповідача 2 на підставі наявних в ній доказів. Заслухавши позицію сторони позивача, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судовим розглядом встановлено що, [INFO] на YouTube каналі «Politeka Online» [INFO] , було розміщено відеозапис під назвою «[INFO]», за адресою: [INFO] , на якому журналіст [PERSON] бере інтерв`ю у [PERSON] . Кількість переглядів вищезазначеного відео складає 206 000 переглядів. Доступ до вищезазначеного інтерв`ю є вільним та загальнодоступним, інформація яка була зазначена в ньому доведена до необмежного кола осіб, в якому [PERSON] , повідомив інформацію наступного змісту: - [PERSON] з 5:28 хв. «....[PERSON], [PERSON] …. - агенти ФСБ!» - [PERSON] з 5:45 хв. «Ви говорите що він агент ФСБ це ж серйозне таке звинувачення» - [PERSON] з 5:51 «Так а як, він і єсть агент ФСБ, ну як, [PERSON] він, ну прийде час ви все зрозумієте, є агент ФСБ. На сьогоднішній день квартири в Москві на тьощі він получає гроші, ну по-перше це його треба вже в тюрму посадити, хай розкаже він сейчас торгує продає, здає квартири в оренду в Москві... ». Наявність вказаного відеозапису було зафіксовано у висновку експертів №315/1/23 за результатами проведення комісійного комп`ютерно - технічного дослідження, відповідно до якого експертами було зафіксовано наявність розміщеного 10.12.2022 року на YouTube каналі «Politeka Online» [INFO] , було розміщено відеозапис під назвою «[INFO] », за адресою: [INFO] , вказане було зафіксовано та завантажено на матеріальні носії. Згідно із ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст.76,82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1,5, 6ст. 81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. За правилами ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пунктах 1, 15постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до пункту 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 /провадження №12-110гс19/ зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Різниця між поняттям «оціночне судження» та «факт» висловлена у правовій позиції Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або, які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У силу положень ст.ст.201, 299 ЦК України, ділова репутація є немайновим благом, отже охороняється чинним законодавством України. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї репутації. Згідно ст. 297 ЦК України, гідність і честь фізичної особи користуються недоторканістю, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який водночас відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Стаття 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Стаття 12 Загальної декларації прав людини проголошує, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте та сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його життя, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Відповідно до ч. 1ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.ст. 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, ст. 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, зокрема, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277ЦК України). Так, судоми розглядом встановлено, що всі права на YouTube каналі «Politeka Online» належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗНАЙ». Так, ТОВ «ЗНАЙ» є юридичною особою, яка оприлюднила інформацію, [INFO] на YouTube каналі «Politeka Online» [INFO] , а саме відеозапис під назвою «[INFO]», за адресою: [INFO] , на якому журналіст [PERSON] бере інтерв`ю у [PERSON] . Як роз`яснено у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Так, стороною відповідача 1 під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами, що поширена ним інформація є достовірною. Відповідно до Висновку Експерта №345/23 за результатом проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження мовлення, судовим експертом було зроблено висновок про те, що : Фрагменти висловлювань [PERSON] , виділені у заяві від 05.09.2023 про призначення дослідження, виражені у формі фактичних тверджень про те, що: - [PERSON] є агентом федеральної служби безпеки російської федерації («такі як ото [PERSON], [PERSON] там, агенти ФСБ, начинають там розказувать...», «він і єсть агент ФСБ», «є агент ФСБ»; - [PERSON] має квартири у столиці рф Москві, що записані на його тещу, й отримує грошові кошти за продаж чи то оренду цих квартир («На сьогоднішній день в Москві квартири на тьощі, він получає гроші.», «... от він счас торгує, продає, здає квартири в оренду в Москві...». З огляду на зміст поширеної відповідачем 1 інформації, вона є негативною, оскільки говорить про суспільно-небезпечну діяльність позивача. Поширена відповідачами інформація є взаємопов`язаною i спрямованою на маніпулювання громадською думкою глядачів каналу та створення негативного враження про особу позивача. Оспорювана інформація не була перевірена відповідачами на предмет її достовірності. Оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачами та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 3 вересня 2018 року у справі № 683/1540/16-ц. Беручи до уваги усі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача у частині, що випливає з мотивів, викладених у цьому рішенні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. У зв`язку з задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на відповідачів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved