Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

24.07.2025 року позивач ТзОВ «Споживчий центр» в особі представника Чехун Ю.В. через підсистему «Електронний суд» звернулися до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 23.06.2024 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» було укладено кредитний договір №23.06.2024-100001529, який разом з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта), заявкою, підтвердженням про отримання кредиту та паспортом кредитного договору складає кредитний договір. За умовами заяви відповідачу був наданий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок коштів у сумі 11000,00 грн, строк дії кредиту 210 днів. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення відповідач не виконала, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 30560,86 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 06.08.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 14.08.2025 року, через канцелярію суду відповідач подала відзив на позовну заяву в якому в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що на підтвердження позовних вимог позивач подав до суду копію договору №23.06.2024-100001529 від 23.06.2024 року. При цьому, приєднаний до матеріалів справи договір не містить підписи сторін договору. Як і не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалась у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалась ЕЦП уповноваженою на те особою. Також, позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що саме відповідач був зареєстрований і ІТС, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем подано заявку на отримання кредиту, а також, що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить відповідачу. Крім того, виготовлений позивачем розрахунок заборгованості, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки його виготовлення цілком залежить від волевиявлення позивача, який є зацікавленою особою. Щодо стягнення неустойки за кредитним договором в розмірі 5500 грн, то така вимога є необґрунтованою в силу Перехідних положень ЦК України. 25.08.2025\~року через\~підсистему «Електронний\~суд» представник\~позивача надіслав\~відповідь на\~відзив в\~якій зазначив,\~що між\~ТОВ «Споживчий\~центр» та\~відповідачем було\~укладено Кредитний\~договір №23.06.2024-100001529\~від 23.06.2024\~року у\~електронній формі,\~яка законодавчо\~прирівнюється до\~письмової.\~Відповідачем під\~час укладення\~кредитного договору\~було проведено\~ідентифікацію через\~систему BankID.\~Стороною відповідача\~документи,\~що складають\~Кредитний договір\~підписувались за\~допомогою одноразового\~ідентифікатора,\~який надсилався\~у смс-повідомлені\~на номер,\~вказаний останнім,\~як фінансовий.\~Поряд з\~цим,\~без реєстрації\~та здійснення\~входу на\~веб-сайт\~товариства за\~допомогою логіна\~і пароля\~особистого кабінету\~та без\~отримання листа\~на адресу\~електронної пошти\~та/або\~смс-повідомлення,\~кредитний договір\~не був\~би укладений.\~Відтак,\~відповідачем та\~позивачем було\~досягнуто згоди\~щодо усіх\~істотних умов\~правочину (кредитного\~договору),\~та підписано\~відповідачем одноразовим\~ідентифікатором,\~що підтверджується\~належними доказами. Між тим,\~квитанція від\~23.06.2024\~про перерахування\~коштів,\~яка міститься\~в матеріалах\~справи,\~є належним\~доказом,\~оскільки містить\~інформацію щодо\~предмета доказування,\~як доказ\~перерахування грошових\~коштів за\~кредитним договором. При цьому, зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, відповідача не надала до суду виписки по рахунку 5355-28XX-XXXX-8394, який відповідач зазначила в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Вважають, що TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 23.06.2024-100001529 від 23.06.2024 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. 01.09.2025 року через канцелярію суду відповідач надіслала заперечення щодо необґрунтованих припущень позивача у відповіді на відзив в яких в задоволенні позову просила відмовити, оскільки вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення кредитного договору №23.06.2024-100001529 від 23.06.2024 року, як і доказу нібито отримання відповідачем коштів за цим договором. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2025 року витребувано від ТОВ «Споживчий центр», виписку про рух коштів по рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період 23.06.2024 року. 15.09.2025 року через підсистему «Електронний суд» представник позивача надіслав заяву в якій зазначив, що позивач не володіє інформацією, яку витребовує суд. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.09.2025 року витребувано від АТ «ПУМБ» інформацію, а саме: П.І.Б. власника банківської картки [NUMBER] ; РНОКПП власника банківської картки [NUMBER] ; номер розрахункового рахунку (IBAN) банківської картки № [NUMBER] ; про рух коштів по картці № [NUMBER] за 23.06.2024 року. В судове засідання представник позивача не з`явився, справу просили розглянути у відсутність їх представника. В судове засідання відповідач не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи, судом встановлено, що 23.06.2024 року [PERSON] підписано з ТОВ «Споживчий центр» кредитний договір №23.06.2024-100001529, який разом з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта), заявкою, підтвердженням про отримання кредиту та паспортом кредитного договору складає кредитний договір. Договір підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором Е896. За умовами заяви відповідачу був наданий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок [NUMBER] коштів у сумі 11000,00 грн, строк на який надається кредит 210 днів. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту 20 % від суми та дорівнює 2200 грн. Неустойка: 120 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 22-2207 від 22.07.2025 року, 23.06.2024 року було успішно перераховано кошти на платіжну картку, номер картки [NUMBER] . Призначення платежу: Видача за договором кредиту № №23.06.2024-100001529. Між тим, згідно листа АТ «ПУМБ» за № КНО-07.8.5/12838 БТ від 24.09.2025, на ім`я [PERSON] була випущена банківська платіжна картка [NUMBER] до рахунку № [NUMBER] у гривні та як вбачається з інформаційної довідки про рух коштів 23.06.2024 року на вказаний рахунок зараховано суму в розмірі 11000,00 грн. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено\~ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського одексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що сладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Із прийняттям\~Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII\~(надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У\~статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Згідно з частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Вищевказаний електронний договір укладений сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання нею електронного підпису - одноразового ідентифікатора, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення всіх цих дій договір між позичальником [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр», не був би укладеним. Тобто, для укладання кредитного договору №23.06.2024-100001529 від 23.06.2024, [PERSON] вчинено ряд дій без здійснення яких договір був би не укладеним, що в свою чергу підтверджує укладання вказаного договору в електронній формі. Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею\~6,\~627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили умови вищезазначеного договору. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначив представник позивача, відповідачем були порушенні умови договору і за нею рахується заборгованість у розмірі 30560,86 грн, що складається з: заборгованість по тілу кредиту 10442,02 грн, заборгованість за процентами 14618,84 грн, неустойка 5500,00 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Згідно ст. 1049, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах встановлених договором. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та за процентами підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення неустойки у розмірі 5500,00 грн, суд зазначає наступне. Законом України № 3498-IX від 22.11.2023 "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", який набрав законної сили 24.12.2023,\~виключено пункт 6-1\~розділу\~IV\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування"\~щодо звільнення позичальників на період воєнного стану в Україні від сплати неустойки (штрафів, пені) за прострочення виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит. На підставі внесених змін, за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Разом з цим, пунктом 18\~Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України\~визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, на день ухвалення рішення у справі є чинним пункт 18\~Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20, невідповідність окремих положень спеціального закону положенням кодексу не може бути усунено шляхом застосування правила, за яким із прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним раніше. Кодекс є основним актом цивільного законодавства, тому будь-які зміни в регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого кодексом. Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до\~ЦК. Якщо ж\~ЦК\~не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується.\~Норма\~ЦК\~превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням\~ЦК України. Якщо\~Цивільний кодекс України\~та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми\~Цивільного кодексу України. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за неустойкою у розмірі 5500,00 грн не підлягаєть задоволеню, оскільки суперечать наведених положенням пункту 18\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В свою чергу, надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Між тим, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання нею зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості перед позивачем. При цьому, суд, при розгляді вказаної справи бере до уваги, що відповідач отримала та користувалася вказаними коштами, що стверджується матеріалами справи, тобто використовувала їх на власний розсуд, а тому суд вважає, що відповідач знала, що кошти взяті в борг та підлягають поверненню на умовах визначених позивачем. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що факт неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою, відповідно до змісту договору, наданого позивачем розрахунку боргу та вимог чинного законодавства для часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1986,36 грн.

Outcome: partial