Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» через систему «Електронний суд» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 19 980,00 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 500,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.01.2025 р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено кредитний договір №73986664, який підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 02264. Умовами кредитного договору передбачено: сума кредиту становить 6 000, 00 грн., строк кредитування 30 днів, зі сплатою процентів 0,250 % в день; дата повернення кредиту - 05.02.2025. 03.02.2025р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики №14140657, за умовами якої сторони домовились збільшити строк кредитування на 14 днів. Таким чином, дата повернення кредиту - 19.02.2025 року з денною процентною ставкою 1,00%. 19.02.2025р. між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору позики №14272321, за умовами якої сторони домовились збільшити строк кредитування на 30 днів. Таким чином, дата повернення кредиту - 21.03.2025 року з денною процентною ставкою 1,00%. На банківську картку позичальника № [NUMBER] року 07.01.2021 року було перераховано кредитні кошти у розмірі 6 000,00 грн. 26.06.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір відступлення прав вимоги №26/06/25 від 26.06.2025 року, за умовами якого до ТОВ «Фінпром Маркет» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №73986664 від 07 січня 2021 року. Позивач зазначає, що відповідач станом на 09.07.2025 має заборгованість перед ТОВ «Фінпром Маркет», яка становить 19 980,00 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту - 6 000,00 грн., простроченої заборгованості за процентами - 1 800,00 грн., заборгованості за комісією - 180,00 грн. та заборгованості за пенею/неустойкою - 12 000,00 грн., яку не сплачено у позасудовому порядку, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 21 серпня 2025 року витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо належності [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] та виписку по картковому рахунку. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило. Зважаючи на відсутність заперечень представника позивача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, з можливістю ухвалення заочного рішення по справі (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, у зв`язку з наступним. 07.01.2025 між ТОВ « 1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту №73986664, за умовами кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит Кредитодавцю та оплатити за користування кредитом на умовах, що передбачені цим Договором (п. 2.1 договору). Сторонами визначено умови кредиту: сума кредиту становить 6000, 00 грн., строк кредитування 30 днів, зі сплатою процентів 0,250 % в день; загальні втрати за кредитом 1350 грн.; дата повернення кредиту - 05.02.2025р. У п.2.3 договору, сторони передбачили, що комісія за надання кредиту встановлена у додатку №1 до договору. Так, у додатку передбачено сплату комісії у розмірі 900 грн. за надання кредиту. Сплата комісії також передбачена у п.6.2 договору. У п. 10.5.1. договору сторони передбачили сплату неустойки: проценти за понадстрокове користування кредитом у розмірі, визначеному п.2.2. договору (4% в день). Відповідно до п. 7.1. договору: у першу чергу сплачуються неустойка, проценти за понадстрокове користування кредитом та інші платежі у випадку їх нарахування. Договір про надання коштів у кредит №73986664 від 07.01.2025 підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором 02264. 07.01.2025 року первісний кредитор перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 6 000, 00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № fd72c1c1-1eef-4cfb-a3b4-9709ba34dde4 від 07.01.2025. Факт зарахування коштів на картковий рахунок відповідача підтверджується також листом АТ КБ «Приватбанк» від 13.10.2025 року , наданим суду на виконання вимог ухвали від. 21.08.2025 року. В подальшому, 03.02.2025 та 19.02.2025 року сторонами було підписано Додаткові угоди до договору, за умовами строк кредитування було продовжено до 74 днів під денну проценту ставку 1%/день. 26.06.2025 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір відступлення прав вимоги №26/06/25 від 26.06.2025 року, за умовами якого до ТОВ «Фінпром Маркет» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №73986664 від 07 січня 2025 року. На підтвердження позовних вимог ТОВ «Фінпром Маркет» за договором споживчого кредиту надало: кредитний договір №73986664 від 07 січня 2025 року; додаткову угоду до договору позики №14140657; додаткову угоду до договору позики №14272321; розрахунок заборгованості за кредитним договором №73986664. Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, сума заборгованості за договором №73986664 від 07.01.2025 за період з 07.01.2025 по 26.06.2025 складає 19 980,00 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 6 000, 00 грн; прострочена заборгованість за процентами - 1 800,00 грн., заборгованість за комісією - 180,00 грн.; заборгованість за пенею/неустойкою - 12 000,00грн. Позивач не звертався до відповідача з досудовою вимогою про дострокове стягнення заборгованості. Доказів того, що відповідач здійснив оплату заборгованості матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). З наявних матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінпром Маркет» свої зобов`язання за договором виконало, надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 6 000,00 грн. Судом встановлено, що всупереч умов кредитного договору та норм закону відповідач допустив порушення умов повернення грошових коштів, оскільки не здійснював платежів, передбачених договором для погашення його договірних зобов`язань. Так, звертаючись до суду із позовом ТОВ «Фінпром Маркет» надало належні та допустимі докази укладення [PERSON] кредитного договору №73986664 від 07.01.2025 року. [PERSON] отримав кредит за договором №73986664 , проте не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернув. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за основною сумою боргу. Позивач також просив стягнути з відповідача 1800 грн. відсотків, які нарахував за період з 07.01.2025 по 21.03.2025. За умовами договору кредитні кошти надавалися на 30 днів під проценту ставку - 0,250% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Отже, умовами кредитного договору було передбачено сплату відсотків по 15 грн. (0,250% від 6 000,00 грн.) за кожен день користування кредитними коштами впродовж 30 днів. За 30 днів користування кредиту по 15 грн. в день утворилася сума 450 грн. В подальшому, 03.02.2025 року відповідачем було підписано додаткову угоду до договору, за умовами якої позичальник для продовження строку кредитування сплатив кредитодавцю платіж в сумі 210 грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками та строк кредитування було продовжено на 14 днів із збільшенням процентної ставки до 1,00 % в день. Відтак, за умовами додаткової угоди було передбачено сплату відсотків по 60 грн. (1,00% від 6 000,00 грн.) за кожен день користування кредитними коштами впродовж 14 днів, що становить: 60 х 14 = 840 грн. 19.02.2025 року відповідачем було підписано ще одну додаткову угоду до договору, за умовами якої для продовження строку кредитування він сплатив платіж у розмірі 1 800,00грн. в рахунок погашення заборгованості за відсотками, після чого строк користування кредитом було продовжено ще на 30 днів із відсотковою ставкою 1,00% в день. За умовами даної додаткової угоди було передбачено сплату відсотків по 60 грн. (1,00% від 6 000,00 грн.) за кожен день користування кредитними коштами впродовж 30 днів, що становить: 60 х 30 = 1800 грн. За 74 дні користування кредиту відповідач повинен був сплатити 3 090,00 грн. відсотків. З цієї суми відповідачем було сплачено 1290 грн. (210 грн. + 1800 грн.), тому позивач просить стягнути 1800 грн. (3 090 грн. - 1 290 грн.). Відтак, позивач довів розрахунками розмір заборгованості зі сплати відсотків - 1800 грн., які підлягають стягненню судовим рішенням. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог про стягнення комісії, суд керується таким. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону № 1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII. Закон № 1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавцята кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Наведені вище приписи Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління (обслуговування) кредитом. Станом на час укладення кредитного договору частина Закону України «Про споживче кредитування» передбачав можливість встановлення комісії за отримання та управління кредиту. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тим не менш, суд відмовляє в стягненні заборгованості в частині комісії з наступних підстав. У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що «якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 09.10.2024 року у справі №582/202/22 (провадження 61-15120ск23). У конкретному випадку умова договору про сплату комісії за надання кредиту є нікчемною. За таких обставин, суд зазначає, що позивач безпідставно нараховував в розрахунку заборгованості комісію у розмірі 900 грн., а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про стягнення 12 000 грн. неустойки, суд зазначає таке. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23), від № 758/5318/23 (провадження № 61-15103св24), згідно яких, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню частково, оскільки достовірно встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту у розмірі 6000,00 грн. та за відсотками - у розмірі 1800,00 грн. (всього 7800 грн.) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В решті вимог позивачу слід відмовити. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №01-11/24 від 01.11.2024 року; витяг з акту №16-П від 11 липня 2025 року; акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги. Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав КЦС Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22.Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Із урахуванням наведеного, у зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково - на 39,03% (позивач просив стягнути 19980 грн., а суд визнав обґрунтованими вимоги на суму 7800 грн.), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 945,46 грн. (39,03% від суми 2422,40 грн.) та 1366,05 грн. (39,03% від суми 3500 грн.) витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial