Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачі звернулися до суду з позовом, який уточнювали /а.с.159-162/, та в якому просять припинити право власності відповідача [PERSON] на 1/5 частину будинку [ADDRESS] , стягнувши на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі 617136 гривень, які були внесені ними на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації у Львівській області; визнати за ними право власності на 1/10 частки спірного будинку за кожним, яка належала на праві власності відповідачу. Свої вимоги мотивують тим, що позивачам [PERSON] , [PERSON] , відповідачу [PERSON] (чоловікові їх покійної матері), третім особам [PERSON] , [PERSON] , які є їх бабцею та дідом, на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , кожному по 1/5 частці. Відповідач є власником 1/5 частини будинку, яка є незначною і не може бути виділена відповідачу в натурі; спільне проживання, володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач\~негативно поводиться, зловживає алкоголем, провокує конфлікти. Крім цього, у володінні відповідача є будинок, який належав його батькам. В зв`язку із вказаним, просить позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Маркович А.М. подала до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечила, мотивуючи це тим, що відповідач немає іншого місця проживання, спірний будинок є його єдиним житлом. Відповідач не чинить перешкоди іншим співвласникам у користуванні спірним будинком, а в кімнатах де проживали позивачі, до цього часу знаходяться їх особисті речі. Вважає, що позбавлення відповідача права на частку в спірній квартирі завдасть йому значної шкоди, оскільки спірний будинок є єдиним місцем проживання відповідача. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.83-101/. Позивачі подали відповідь (заперечення) на відзив, у якому позов підтримали, додатково, зазначивши, що вони внесли на депозитний рахунок 617136 гривень, що становить ринкову вартість 1/5 частки спірного будинку, а відтак відповідач може придбати собі житло за вказані кошти /а.с.216,217/. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Пигель Л.І. позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що вони неодноразово пропонували відповідачу різні варіанти щодо житла, яке вони можуть придбати йому за 15000 доларів США, що приблизно за курсом НБУ еквівалентно 617136 гривень, проте відповідач не погоджується з їх пропозиціями, просять позов задовольнити. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, пояснивши, що позивачі є їх внуками, а відповідач був одружений на їх доньці, відповідач поводить себе агресивно, зловживає алкоголем, їх онуки не можуть з ним проживати, вони його бояться, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Маркович А.М. проти задоволення позову заперечили, дали пояснення аналогічні доводам, які містяться в їх відзиві, додатково пояснивши, що відповідач погоджуються висилитися зі спірного будинку та відмовитися від права власності на 1/5 частки у ньому за умови придбання йому повноцінної однокімнатної квартири у багатоквартирному житловому будинку в м. Львові або недалеко від нього, відповідач пропонував придбати йому квартиру за 20000 доларів США, яку він сам знайшов. Проте, позивачі відмовилися від його пропозиції, пояснивши, що в них є лише 15000 доларів США, а за такі гроші він може купити лише або кімнату у гуртожитку або квартири дуже далеко від м. Львова, на що він не погоджується. Просить у задоволені позову відмовити. Рух справи у суді, процесуальні рішення суду у справі. 28 лютого 2025 року до суду надійшов даний позов. 07 березня 2025 року ухвалою суду позов було залишено без руху /а.с.61/. 18 березня 2025 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про усунення недоліків /а.с.67/. 19 березня 2025 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання /а.с.68/. 07 серпня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /а.с.229/. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача та його представника, третіх осіб, свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] , відповідачу [PERSON] , третім особам [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , кожному по 1/5 частці, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.19,22,25,28,112/. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2025 року, виданого державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Гуділіної І.І., зареєстровано в реєстрі № 2-389, убачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , зокрема: житлового будинку [ADDRESS] є її чоловік відповідач [PERSON] 1/5 частки, її батьки треті особи [PERSON] та [PERSON] 2/5 частки, її діти позивачі [PERSON] та [PERSON] 2/5 частки /а.с.111/. Відповідно до технічної характеристики вказаний будинок складається з чотирьох житлових кімнат площею 49,7 кв.м, загальна площа будинку 104,5 кв.м /а.с.39-43/. Згідно із висновком № 02-25Д від 12 лютого 2025 року експертного земельно-технічного дослідження ФОП [PERSON] за договором з [PERSON] ринкова вартість будинковолодіння становить 3085681,00 грн. Загальна площа будинку 104,5 кв.м, ідеальній частці 1/5 відповідає площа 20,9 кв.м; виділити часту у житловому будинку, площею 20,9 кв.м, яка б відповідала поняттю житлової квартири технічно неможливо; неможливо встановити якийсь порядок користування, оскільки тоді у спільному користуванні будуть приміщення, загальною площею 41,8 кв.м, а це практично площа лише допоміжних приміщень 1-ого поверху (коридори, санвузол, кухня, сходова клітка), для влаштування житлової кімнати недостатньо. Вартість частки будинковолодіння [PERSON] (1/5) становить 617136 гривень /а.с.45-56/. Позивачі внесли на депозитний рахунок суду суму вартості\~1/5 частки спірного будинку,\~що підтверджується квитанціями від 08 січня 2025 року на суму 150000 року, від 24 лютого 2025 року на суму 150000 гривень та трьома квитанціями від 18 березня 2025 року на суму 120000 гривень, 150000 гривень та 50000 гривень /а.с.2,63-66/. Після смерті попереднього власника спірного будинку [PERSON] у спірному будинку відповідач [PERSON] проживає сам, оскільки донька померлої [PERSON] відразу ж перейшла жити до своє тітки, треті особи залишилися проживати у своєму будинку за адресою: [ADDRESS] , в якій у 2019 році після конфлікту з відповідачем перейшов жити позивач [PERSON] , вказані обставини визнаються всіма учасниками справи. Відповідач [PERSON] самостійно сплачує комунальні послуги за користування спірним будинком /а.с.127-143/. Позивачі вказують на неможливість проживати разом із відповідачем, оскільки його поведінка є вкрай негативною та конфліктною. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.\~ Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.\~ Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.\~ Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 321 ЦК України). За змістом\~частини 1 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (частини 1, 2 статті 356 ЦК України). Згідно з частиною 1, 2 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частина 3 стаття 358 ЦК України). Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Так, згідно із частиною 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина 2 статті 365 ЦК України). Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду із даним позовом про припинення права відповідача у спільній частковій власності, а саме у спірному будинку, позивачі посилались на те, що є частка відповідача є незначною (1/5), не може бути виділена в натурі, спільне проживання, володіння і користування майном є неможливим, оскільки відповідач\~негативно поводиться, зловживає алкоголем, провокує конфлікти. Так, 12 вересня 2019 року постановою Залізничного районного суду м. Львова [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за те, що він 31 липня 2019 року близько 22.30 год., перебуваючи на [ADDRESS] , вчинив сварку зі своїм пасинком [PERSON] , в ході якої ображав його нецензурними словами, виганяв з будинку, чинив відносно нього моральний та психологічний тиск, тобто вчинив домашнє насильство та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 КУпАП /а.с.187,188/. Проте, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що після 12 вересня 2019 року відповідач вчиняв будь-які протиправні дії відносно них або перешкоджав їх вселенню у спірний будинок. Зокрема, позивач [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що у нього є ключі від вхідних дверей до будинку. При цьому, суд погоджується з твердженнями позивачів, що між відповідачем та іншими співвласниками спірного будинку існують неприязні стосунки та непорозуміння, що не заперечується самими сторонами. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не має іншого житла ні на праві власності, ні на праві користування. Об`єктивних доказів звернення до суду з вимогами про встановлення між співвласниками буджинку порядку користування спільною частковою власністю та (або) неможливість встановлення такого порядку до суду не надано і судом таких не встановлено. У постановах Верховного Суду від 07\~лютого\~2019 року у справі № 686/17974/17, від 18\~липня\~2019 року у справі №\~210/2236/15-ц зазначається, що при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від\~11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23). Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] зазначив, що не має у власності іншого житла, і позбавлення його права на частку в спірній квартирі завдасть йому значної шкоди, оскільки спірний будинок є єдиним місцем проживання відповідача. Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що у відповідача на праві власності є інша нерухомість або він має законні права на інше, ніж спірний будинок, місце проживання. Твердження позивачів про те, що відповідач може проживати в будинку його батьків, який знаходиться по [ADDRESS] , то такі є некоректними, оскільки вказаний будинок належить на праві власності брату відповідача [PERSON] , який має свою сім`ю, і тому відповідач не є членом сім`ї останнього та немає законних прав на користування вказаним будинком /а.с.119/. При цьому, відповідач та його представник зазначали, що [PERSON] погоджуються висилитися зі спірного будинку та відмовитися від права власності на 1/5 частки у ньому за умови придбання йому повноцінної однокімнатної квартири у багатоквартирному житловому будинку, а не кімнати у гуртожитку. Проте, реальних пропозицій відповідачу від позивачів щодо придбання вказаної квартири не надходило, оскільки вартість однокімнатної квартири значно перевищує вартість 1/5 частки спірного будинку. Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Припинення права відповідача на частку у спірному будинку призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки останній буде позбавлений єдиного наявного у нього житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло. З огляду на вищевказані фактичні обставини у справі, суд приходить до висновку про те, що позивачі не надали належних доказів неможливості встановлення порядку спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна. Ураховуючи те, що відповідач [PERSON] вселився у спірний будинок, як член сім`ї попереднього власника та постійно там проживав до смерті своєї дружини, право власності він набув на 1/5 частки будинку в порядку спадкування за законом після смерті його дружини, самостійно несе витрати щодо сплати комунальних послуги, іншого житла на праві власності та користування він немає, а також, те, що він не створює на даний час ніяких перешкод іншим співвласникам у користуванні будинку, суд приходить до висновку, що відсутні достатні правові підстави для задоволення вимоги про припинення права відповідача на 1/5 частку у спільному майні. Щодо вимоги позивачів про визнання за ними права власності на частки відповідачів, то тлумачення пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України та статті 365 ЦК України свідчить про те, що припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №169/740/20). За таких обставин, немає й підстав для задоволення позовної вимоги про присудження грошової компенсації на користь відповідача за спірну 1/5 частину спірного будинку - як похідної, оскільки присудження такої компенсації можливе виключно як наслідок припинення права на вказану частку у спільному майні на підставі статті 365 ЦК України. Висновок суду. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовну заяву, з підстав заявлених у неї, слід залишити без задоволення. Щодо розподілу судових витрат. Беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати у виді сплаченого позивачами судового збору та витрат на залучення експерта покладаються на позивачів.

Outcome: dismissed