Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позовні вимоги. Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі» (далі ОСББ «Біля порохової вежі», позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому з урахуванням зміни предмету позову, просило суд витребувати у відповідача [PERSON] приміщення ІІ/1,6 кв.м (коридор), ІІІ/2,1 кв.м. (балкон) на третьому поверсі, будинку [ADDRESS] , які знаходяться у володінні останньої. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач [PERSON] є власником кваритири [ADDRESS] . на підставі свідоцтва про право на спадщину. Загальна площа квартири, вказана у свідоцтві, становить 63,5 кв. м. Окрім того, до квартири відноситься комора в підвалі площею 6,0 кв. м. Відповідні відомості внесено до Спадкового реєстру. Вищезазначена площа квартири також була зазначена у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2016 року. Листом Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» визначено, що згідно інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] приміщення П/1,6 кв.м (коридор), 11/2,1 кв.м. (балкон) на третьому поверсі, вищевказаного будинку, знаходяться у загальному користуванні мешканців. Вказана інформація підтверджується також завіреними копіями поверхневих планів будинку [ADDRESS] . Разом з тим, позивач зазначає, що ФОП [PERSON] 08.08.2016 року при складенні технічного паспорта квартири [ADDRESS] безпідставно вніс дані про загальну площу квартири у розмірі 67,2 кв.м. та зазначив, що до складу квартири також відносяться коридор площею 1,6 кв.м. та балкон 2,1 кв.м., які перебували у загальному користуванні мешканців будинку. На підставі вищевказаного технічного паспорта, в подальшому, була проведена державна реєстрація права власності на квартиру відповідача із зазначенням нового розміру загальної площі - 67,2 кв.м. та включенням до складу квартири коридору площею 1,6 кв.м. та балкону 2,1 кв.м., що призвело до безпідставного володіння відповідачем [PERSON] вказаними приміщеннями. Посилаючись на зазначені обставини, норми Цивільного Кодексу України та ЗУ«Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» позивач вважає, що коридор площею 1,6 кв.м. та балкон площею 2,1 кв.м перебувають у загальному користуванні мешканців будинку, безпідставно включені до складу квартири відповідача, яка обмежила доступ до них інших сусідів, вибули з володіння власників квартир будинку не з їхньої волі, а відтак є підстави для звернення до суду з позовом про витребування спірних об`єктів з незаконного володіння відповідача. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 25.07.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову. Ухвалою суду від 18.08.2025 року було прийнято заяву представника позивача про зміну предмета позову в редакції від 25.07.2025 року в цивільній справі № 461/150/25. Ухвалою суду від 22.10.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позиція сторін по справі. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували повністю. У відзиві представник відповідача зазначила, що дійсно 09.08.2016 року було проведено державну реєстрацію змін площі квартири, належної на праві власності відповідачу. Зокрема, площа квартири збільшилась за рахунок включення до її складу балкону та коридору, які фактично належали до квартири з 1973 року. Повідомила, що у 1973 році балкон спільного користування, який проходив по периметру будинку у дворі, мешканцями будинку було демонтовано, оскільки це порушувало приватність особистого життя мешканців та з метою недопущення проникнення у квартири сторонніх осіб. Однак окремі мешканці залишили собі балкон біля своєї квартири з метою облаштування окремого входу. Зазначає, що з часу заселення її сім`ї у квартиру у 1986 році прохід із сходової клітки на спірний коридор і балкон завжди був під окремим доступом, а саме тільки власники квартири [ADDRESS] мали ключі до зазначених приміщень. З урахуванням вищевикладеного, вважала, що балкон (площею 2,1 кв.м.) та коридор (1,6 кв.м.) є складовими квартири [ADDRESS] . Коридор та балкон функціонально є входом до квартири, без цих приміщень неможливий доступ до інших приміщень квартири, неможливе існування квартири як окремого об`єкту цивільних правовідносин. Саме з таких міркувань у 1973 році при ліквідації спільного балкону було залишено фрагмент (як частину окремої квартири). Вказала, що [PERSON] є законним володільцем квартири, а також балкону та коридору, які є її невід`ємними складовими, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, а підстав стверджувати, шо такі об`єкти перебувають у незаконному володінні відповідача не має. Повідомила, що до капітального ремонту будинку в радянський час спірний балкон дійсно був класичним галерейним, але з 1973 року (після проведення ремонту) є балконом, належним як складова частина до квартири, який в першу чергу виконує функцію входу чи виходу з квартири. Зважаючи на його функцію, вказаний балкон залишився після ремонту, і саме в таких розмірах, які необхідні для існування цілісної квартири (доступу до неї). Ніяких інших приміщень, крім приміщень однієї квартири і сходової клітки, він не об`єднує. Окрім того, представником відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, яка вмотивована тим, що позивач з початку виконання ним функцій управителя будинку (з часу отримання ним майна для управління 25.11.2016 року) знав, що спірних коридору та балкону немає серед переданого йому на управління майна, що підтверджується розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради «Про передачу будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] з балансу ЛКП «Старий Львів» на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі», від 01.07.2016 року № 251, наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 25.11.2016 року про затвердження акта приймання-передачі будинку [ADDRESS] з балансу ЛКП «Старий Львів» Галицької районної адміністрації на баланс ОСББ «Біля порохової вежі». Крім того, обізнаність позивача про перебування спірних балкону та коридору у володінні відповідача підтверджується звукозаписом судового засідання у справі № 461/862/20 від 21.04.2021 року, на якому зафіксовано допит як свідка голови Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі» [PERSON] . Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 28 листопада 2015 р. рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирних будинків за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] було створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі». Відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації №251 від 01.07.2016 року житловий будинок [ADDRESS] передано з балансу ЛКП «Старий Львів» на баланс ОСББ «Біля порохової вежі». Пунктом 6 вказаного розпорядження визначено, що датою передачі об`єктів є дата затвердження акта приймання-передачі. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 25.11.2016 року № 793 було затверджено акт приймання-передачі будинку [ADDRESS] з балансу ЛКП «Старий Львів» Галицької районної адміністрації на баланс ОСББ «Біля порохової вежі». Відповідно до довідки ЛОР Львівське обласне комунальне підприємство «БТІ та ЕО» № 2/7196 від 13.06.2019 року згідно даних інвентаризаційної справи за адресою [ADDRESS] (коридор), ІІІ/ 2,1 кв.м (балкон) на третьому поверсі чотирьох поверхового будинку, знаходяться у загальному користуванні мешканців вищевказаного будинку. Відповідач по справі [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] з 1986 року. Квартира [ADDRESS] належить відповідачці після смерті матері на підставі Свідоцтва про право на спадщину серія та номер 3 -2138 від 06.06.2016 року, виданого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою. (а.с.16-17; 18-19).. Загальна площа квартири, вказана у свідоцтві становить 63,5 кв.м.; до квартири відноситься комора в підвалі площею 6,0 кв. м. Аналогічні відомості внесено до Спадкового реєстру, що підтверджується витягом № 44083387 від 06.06.2016 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2016 року №61029040 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Дана квартира загальною площею 63,5 кв.м. складається з двох кімнат та кухні, комори в підвалі -6,0 кв.м. Листом Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» згідно інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] приміщення 1/1,6 кв.м (коридор), III/2,1 кв.м. (балкон) на третьому поверсі, вищевказаного будинку, знаходяться у загальному користуванні мешканців. Вказана інформація підтверджується також завіреними копіями поверхневих планів будинку [ADDRESS] , які додаються. 16.08.2016 року Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» відповідачу [PERSON] було винесено попередження № 684, яким останню зобов`язано в трьох денний термін надати доступ до місць загального користування, а саме до балкону, який знаходиться на третьому поверсі біля квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] і перебуває у спільному користуванні мешканців будинку [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до технічного паспорта квартири [ADDRESS] , складеного 08.08.2016 року ФОП [PERSON] , загальна площа квартири становить 67,2 кв.м., з яких: житлова площа - 37,5 кв.м., перша кімната - 20,2 кв.м., друга кімната - 17,3 кв. м., кухня - 21,2 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв. м., вбиральна - 0,6 кв.м., коридор - 1,6 кв.м., підвал - 6 кв.м.. Крім того, квартира обладнана балконом площею 2,1 кв.м. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 195907390 від 10.01.2020 року, приватний нотаріус ЛМНО Загвойська Н.І. 09.08.2016 року здійснила державну реєстрацію змін розділу квартири [ADDRESS] , а саме: загальну площу 63,5 кв.м змінила на 67,2 кв.м на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 06.06.2016 року та Довідки ФОП [PERSON] від 08.08.2016 року (а.с.20-21). Згідно зазначених змін до розділу, у квартирі [ADDRESS] загальною площею 63,5 кв.м., житлова площа 37,5 кв.м змінено на загальну площу 67,2 кв.м, житлова площа 37,5 кв.м за рахунок приєднання балкону 2,1 кв.м та коридору 1, 6 кв.м. (а.с.20 зворот). Згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 1896 07.05.2025року було проведено обстеження спірного коридору 13a-8/1.6кв.м., балкону 13а/2.1 кв.м. за адресою [ADDRESS] та внесено відповідні зміни в інвентаризаційну справу ОКП ЛОР «БТІ та ЕО. (Приведено у відповідність до інформації, які міститься у витягу з Реєстру речових прав від 09.08.2016 року. Мотиви прийняття рішення судом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19), відповідно до яких віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Зазначене повністю відповідає правовим висновках, які містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Зазначене повністю узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Зазначене повністю відповідає правовим висновках, що містяться у постанові Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Згідно з ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Крім того, суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2024 року у справі № 461/107/18 (провадження № 61-10727св23) про те, що: "відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Частинами першою, четвертою статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" встановлено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. У відповідності до частини першої статті 18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання відповідно до цього Закону та статуту зобов`язане, зокрема, забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласниками. Отже, ОСББ після його створення не потрібно доводити право власності на приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону». З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання, шо спірні приміщення коридору та балкону є допоміжними, а тому є спільною власністю співвласників будинку за адресою: [ADDRESS] . Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного суду надано не було, як і підтвердження законних підстав набуття права власності на вказані об*єкти нерухомості. Відтак, позовні вимоги Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння є підставними. В той же час, суд зобов`язаний розглянути заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності. Відповідно до правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК). Відповідно до положень ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Суд враховує, що розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради «Про передачу будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] з балансу ЛКП «Старий Львів» на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі», від 01.07.2016 року № 251 було визначено порядок та строки передачі таких об`єктів. Так, пунктом 6 розпорядження визначено, що датою передачі є дата затвердження акта приймання-передачі. В подальшому, наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 25.11.2016 року № 793 було затверджено акт приймання-передачі будинку [ADDRESS] з балансу ЛКП «Старий Львів» Галицької районної адміністрації на баланс ОСББ «Біля порохової вежі». Згідно листа ОСББ «Біля порохової вежі» від 04.06.2025 року, будинок [ADDRESS] переданий ЛКП «Старий Львів» на баланс (управління) ОСББ «Біля порохової вежі» на підставі розпорядження Галицької районної адміністрації № 251 від 01.07.2016 року, акту приймання-передачі комісією у складі представників балансоутримувача, РДА Галицького району м. Львова, комунальних служб, який затверджений наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР № 793 від 25.11.2016 року. Таким чином, вищевказаними доказами підтверджується, що будинок [ADDRESS] був фактично переданий на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі» 25.11.2016 року. При цьому, право приватної власності на балкон та коридор, приналежні до квартири [ADDRESS] , було зареєстровано за власником квартири [PERSON] [INFO] . Тобто, позивачу був відомий перелік майна, яке передавалось на баланс ОСББ «Біля порохової вежі». А тому саме з цього моменту, позивач міг дізнатись про відсудність у такому переліку спірних балкону та коридору, які перебувають у володінні [PERSON] . Крім того, із звукозапису судового засідання у справі № 461/862/20 від 21.04.2021 року, який долучений як доказ до матеріалів вказаної цивільної справи вбачається, що допитаний як свідок голова Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Біля порохової вежі» [PERSON] повідомив, що спір стосовно балкону та коридору, які перебувають у володінні відповідача [PERSON] винник в листопаді 2016 року. Відтак, на переконання суду, представник позивача - голова правління ОСББ «Біля порохової вежі» з початку виконання ним функцій управителя будинку (з часу отримання ним майна для управління 25.11.2016 року) знав, що спірних коридору та балкону немає серед переданого йому в управління майна. Натомість, такі об`єкти знаходяться у володінні власника квартири 13а - [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності 09.08.2016 року та одноособово користується ним. Відтак, у позивача сплив строк позовної давності за вказаними позовними вимогами. Обставин, які б свідчили що перебіг позовної давності зупинявся чи переривався стороною позивача не доведено та судом не встановлено. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Із аналізу ст.256 ЦК України слідує, що строк позовної давності застосовується судом у разі наявності встановленого судом факту порушення цивільного права або інтересу позивача. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). За таких обставин, враховуючи позиції сторін та наявні в справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав спливу строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, то витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача. Щодо стягнення витрат на професійну правову допомогу. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст. 2 ЦПК України). Судові витрати, відповідно до ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, згідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2025 року між відповідачем та адвокатським бюро «Буковецька і партнери» в особі керуючого бюро Буковецької Н.В. було укладено договір про надання правової допомоги № UA42/25. Відповідно до п. 1 договору бюро за дорученням клієнта зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу у справі щодо захисту її майнових прав та інтересів на балкон та коридор, приналежних до квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 6 договору за виконання роботи згідно з цим договором Бюро отримує оплату гонорар (винагороду), в основі якого є вартість години роботи у справі, з розрахунку 1000,00 (одна тисяча) гривень/год. Згідно з актом виконаних робіт від 10.11.2025 року клієнт [PERSON] та Адвокатське бюро «Буковецька і партнери» склали цей акт про те, що бюро надало послуги за договором, вартість яких становить 44300 грн. Сумарна тривалість часу роботи адвоката становить 48 год. Сторони не мають претензій одна до одної щодо виконаних робіт та проведених розрахунків. Крім того, стороною відповідача подано до суду таблицю витрат часу та розрахунку вартості робіт адвоката Буковецької Н.В. Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Тому суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт. Враховуючи категорію справи, обсяги матеріалів справи, наявність сталої судової практики, предмет спору, характер та обсяг виконаної роботи адвокатом, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, суд вважає, що повна компенсація заявленої відповідачем суми витрат на правничу допомогу в сумі 44300 гривень за рахунок позивача не була б пропорційною, співмірною та логічною. Так суд враховує, що згідно умов договору про надання правової допомоги вартість години роботи адвоката у справі слід визначати з розрахунку 1000,00 грн. на одну годину. В той же час, згідно таблиці витрат часу та розрахунку вартості роботи адвоката Буковецької Н.В., окремі надані послуги в тому числі: складення тексту договору, формування ордеру, складення заяви про ознайомлення з матеріалами справи, складення заяви про долучення доказів, ознайомлення з матеріалами справи, візит адвоката для з`ясування результатів розгляду не відповідають вищевказаній умові договору. Вартість таких послуг з урахуванням зазначеного часу на їх надання перевищує вартість години роботи адвоката, зазначену у договорі. Також представником відповідача у зазначений перелік наданих послуг включено в тому числі такі послуги як: отримання диску, переформатування файлу запису, отримання диску, подання заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, телефонні розмови з клієнткою, переписка смс-повідомленнями, які на переконання суду не повинні бути виокремленими як окремі правові послуги. Суд також звертає увагу що у поданій таблиці не зазначено суть телефонним розмов з клієнткою, зокрема не зазначено що такі розмови велись стосовно надання правової допомоги в рамках вказаної судової справи. Крім того, суд враховує, що представник відповідача не надала жодних доказів для обґрунтування вказаного в таблиці часу, необхідного для прибуття до приміщення суду та участі в судовому засіданні. З урахуванням вищенаведеного, суд переконаний, що стягнення з відповідача компенсації за правничу допомогу в такому розмірі не відповідало б принципу справедливості, а тому вважає необхідним зменшити компенсацію до суми в розмірі 20000 гривень, що у більшій мірі відповідає обсягу наданої допомоги, її реальній складності а також принципу пропорційності задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved