Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-16 00:00:00

позивачка звернулась до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 21.07.2023 року Зубрянським старостинським округом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис № 10 та визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] разом з позивачкою. Позов мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя не склалось у зв`язку з виникненням розбіжностей у поглядах на сімейне життя, що призвело до втрати взаємної поваги, довіри, підтримки та порозуміння між сторонами. Зазначає, що взаємовідносини між нею та відповідачем супроводжувалися постійними конфліктами, приниженнями та образами з його боку. Вказані обставини унеможливлюють подальше спільне життя та збереження шлюбу, оскільки окрім спільної дитини, сторони не мають нічого спільного, а підстави для відновлення сімейних відносин відсутні. На момент звернення до суду шлюб існує лише формально: сторони спільно не проживають, спільного господарства та бюджету не ведуть. Зазначає, що стан, у якому на даний час перебуває відповідач, не дає можливості забезпечити дитині постійний належний догляд, емоційну стабільність та відчуття безпеки, а також потребує відповідного лікування й медичного спостереження. Позивачка вважає, що подальше примирення є неможливим, а збереження шлюбу таким, що не відповідає її інтересам та інтересам малолітньої дитини, у зв`язку з чим просить суд розірвати шлюб та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] із позивачкою. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано в Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради письмовий висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Протокольною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.10.2025 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті /а.с.37-38/. В судовому засіданні позивачка позов підтримали, дала пояснення аналогічно наведеним в позовній заяві та просили таку задовольнити. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позовної заяви не заперечив, окремо зазначив, що дитина на даний час проживає з матір`ю (позивачкою) та зареєстрована за її адресою, а відтак він не оспорює позовну вимог стосовно місця проживання дитини і не ставить вимоги про те, щоб дитина проживала разом з ним. Представник Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, водночас у матеріалах справи міститься заява про можливість розгляду справи за його відсутності /а.с.33/. Суд зазначає, що участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено у ст. 43 ЦПК України, тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи без їх участі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У ст. 12 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо вимоги про розірвання шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Статтею 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст. ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони перебувають в зареєстрованому з 21.07.2023 року Зубрянським старостинським округом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області шлюбі, на підтвердження чого надано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] /а.с.5/. Від шлюбу сторони мають спільну малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 582 /а.с.6/. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. За приписами частини другої цієї ж статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) від 15.01.2020 року. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Позивачка під час розгляду справи про бажання відновити своє дошлюбне прізвище суд не повідомляла. Сторони підтвердили, що стосунки, які існують між ними виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, слід зазначити наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст. 3, 5, 9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Верховний Суд постійно у своїх рішеннях орієнтує суди на те, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця його проживання. Судом установлено, що згідно витягу з реєстру територіальної громади від 20.08.2025 року № 2025/011910823, малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою місця проживання позивачки, а саме: [ADDRESS] /а.с.7, 9/. За вказаною адресою малолітня дитина продовжує проживати разом з позивачкою і на час звернення позивачкою із цим позовом до суду та на час вирішення справи судом. На виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2025 року Органом опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надано висновок про розв`язання спору від 06.10.2025 року № 260001вих-143717 щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначати місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відсутністю спору між батьками дитини /а.с.31-32/. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживає та зареєстрована за місцем проживання матері, батько дитини не вимагав і не вимагає від матері зміни місця проживання дитини, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з ним, не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із батьком позивачка суду не надала. Матеріали справи також не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини [PERSON] із матір`ю. Із матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин, вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, та був відсутній і на час звернення до суду з даним позовом. Натомість, як на підставу позову позивачка вказує, що боїться того, що батько дитини забере її від неї, а тому хоче щоб місце проживання дитини було визначено на підставі судового рішення. Отже, вирішуючи вимогу позивача з приводу визначення місця проживання спільної дитини, суд зважує на те, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. За ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . При цьому, відповідач дану вимогу визнає, отже, права позивачки в цій частині не порушено, а тому немає підстав для їх захисту судом. Доводи позивачки зводяться виключно до припущень та побоювань, які нічим не підтверджені. Зважаючи, що зверненням до суду є захист порушених, оспорюваних та невизнаних прав, звернення позивача не може базуватись на порушення таких прав у майбутньому, аналізуючи вищенаведені обставини та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду позивачем сплачено 2 422,40 грн. судового збору /а.с.1/. Позовні вимоги задоволені частково, проте у прохальній частині позовної заяви позивачка просила не вирішувати питання про розподіл судових витрат. На підставі ст. ст. 12, 89, 264-265, 274-275, 279 ЦПК України,

Outcome: partial