Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

29 серпня 2025 року до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 3649503952/248844 від 23 лютого 2020 року у розмірі 6810 грн. 00 коп., з яких: 2000,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 4810,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 23 лютого 2020 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3649503952/248844. Відповідно до умов вказаного договору, ТОВ «ГОУФІНГОУ» надав [PERSON] у користування кредитні кошти у сумі 2000 грн. на строк 30 днів з відсотковою ставкою 1,85% на добу. 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором. 03 червня 2021 року ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1-03/06/2021, у тому числі за кредитним договором №3649503952/248844. Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 26 травня 2025 року складає 6810,00 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту складає - 2000 грн., заборгованість за відсотками 4810,00 грн. В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з повернення заборгованості за договором, позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача на свою користь вищезазначену заборгованість. Ухвалою від 17 вересня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача Антонець О.В. 13 жовтня 2025 року, відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки трирічний строк позовної давності сплив ще 25 березня 2023 року. Крім того, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що код ЄДРПОУ 42059219 ТОВ «ГОУФІНГОУ» не належить, оскільки за вказаним кодом зареєстровано ТОВ «ФІНПРОМ КОМПАНІ», у зв`язку з чим, на думку представника відповідача, ТОВ «ГОУФІНГОУ» здійснювало свою діяльність незаконно, а договір, укладений з відповідачем, є нікчемним. Представник позивача просив здійснити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Антонець О.В. позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. 23 лютого 2020 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3649503952/248844, відповідно до якого Товариство надає Клієнту фінансовий кредит у розмірі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених Договором. Відповідно до пункту 1.2 вказаної угоди, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 23.03.2020 року. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов`язань за цим Договором. Згідно пункту 1.3, за користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 675,25 % річних від суми кредиту в розрахунку 1.85% на добу. Тип процентної ставки фіксована. Відповідно до пункту 1.4 Договору, кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом. Згідно пункту 1.5 датою укладення Договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта. Відповідно до пункту 6.1 договору, договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Зі змісту статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому\~Цивільним\~кодексом України, а також іншими актами законодавства. У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12\~цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із\~статтею 64\~Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до\~частини 1\~ статті\~12\~ вказаного\~Закону, якщо\~відповідно до\~акта цивільного\~законодавства або\~за домовленістю\~сторін електронний\~правочин має\~бути підписаний\~сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. У другому абзаці частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Таким чином, договір \~про надання\~фінансового кредиту\~№3649503952/248844 від 23 лютого 2020 року, укладений між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] , є електронним договором, підписаним аналогом електронно-цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора R66830 та вважається таким, що укладений в письмовій формі. З відзиву на позовну заяву вбачається, що укладення вказаного кредитного договору №3649503952/248844 від 23 лютого 2020 року відповідачем також не заперечується. Стосовно твердження представника відповідача стосовно того, що вказаний договір є нікчемним, оскільки код ЄДРПОУ 42059219 ТОВ «ГОУФІНГОУ» не належить, у зв`язку з чим вказане товариство здійснювало свою діяльність незаконно, суд зазначає наступне. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. 31 травня 2021 року між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» було укладено договір факторингу №1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором. 03 червня 2021 року ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» на підставі договору про відступлення прав вимоги №1-03/06/2021, у тому числі за кредитним договором №3649503952/248844. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що позивачем ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, зважаючи на наступне. Відповідно до пункту 19 Розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, позивач ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Як встановлено судом, 23 лютого 2020 року ТОВ «ГОУФІНГОУ» надано [PERSON] кредит у розмірі 2000,00 грн. шляхом перерахування зазначеної суми на банківський картковий рахунок відповідача, що підтверджується довідкою ТОВ «Платежі Онлайн» від 19.08.2025 року про прийняття до виконання платіжної інструкції ТОВ «ГОУФІНГОУ» та здійснення платіжної операції 23 лютого 2020 року на суму 2000,00 грн. на картковий рахунок [NUMBER] хх-хххх-9797. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №3649503952/248844 від 23 лютого 2020 року заборгованість складає 6810 грн. 00 коп., з яких: 2000,00 грн. сума заборгованості за простроченим тілом кредиту, 4810,00 грн. сума заборгованості за відсотками. Таким чином, у межах строку кредитування (30 днів) відповідач мав здійснювати кредитні платежі відповідно до умов договору, зокрема, сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Положення ст.1048 ЦК України щодо щомісячного нарахування процентів до дня повернення позики у разі іншої домовленості сторін застосовується лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи вищевикладене та умови кредитного договору, суд вважає, що сума заборгованості за тілом кредиту підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі у сумі 2000,00 грн., а проценти, визначені умовами договору, частково, у межах строку кредитування, тобто тридцяти днів, у розмірі 1110,00 грн.=(2000х1,85%)х30, де 1,85% - розмір добової процентної ставки відповідно до п.1.3 Кредитного договору, а 30 строк кредитування, визначений п.1.2 Кредитного договору. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 3110 коп. 00 коп., з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 2000 коп. 00 коп., заборгованість за простроченими відсотками 1110 грн. 00 коп. Стосовно судових витрат, то згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належить надання правничої допомоги адвоката. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони та підлягають розподілу разом із іншими судовими витратами. На підтвердження витрат щодо надання правничої допомоги, позивачем надано договір, №11/07/2025 від 11 липня 2025 року, укладений між адвокатом Пархомчуком С.В та ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН», акт про отримання правової допомоги від 03 листопада 2025 року, відповідно до яких сума витрат на правничу допомогу адвоката складає 10500 грн. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 10500 грн. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial