Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відсутнім права оренди, в обґрунтування зазначивши наступне. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636918 виданого Уманською райдержадміністрацією [PERSON] був власником земельної ділянки площею 2,9560 га, кадастровий номер 7124389800:03:000:1639, що розташована на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Будучи власником вказаної земельної ділянки [PERSON] надав її в оренду відповідачу, про що 01.11.2011 між ними було укладено договір оренди № 33, який підписано ними ж. 20 травня 2020 року [PERSON] належну йому на праві власності земельну ділянку заповів йому, [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку він, як спадкоємець за заповітом, у встановленому законом порядку прийняв та 11.12.2020 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Після успадкування даної земельної ділянки він звернувся до відповідача для з`ясування питань щодо припинення договору оренди земельної ділянки, оскільки зі слів покійного [PERSON] , йому було відомо, що договір оренди закінчується у 2021 році, так як був укладений на 10 років. Попри те, він довідався, що нібито покійний [PERSON] 28 листопада 2016 року уклав з відповідачем додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року, де договір було доповнено пунктом 4.1 та викладено його в наступній редакції: п. 4.1 починаючи з моменту закінчення строку дії договору передбаченого п. 4 Договору строк дії договору продовжити на 12 років. Ознайомившись з даною додатковою угодою від 28 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року, він побачив, що дана додаткова угода містить виправлення року її укладення, а саме виправлено на 2016 рік. При цьому, ніякої відмітки про виправлення не вказано, і дане виправлення не засвідчено. Крім того, підпис у графі «орендодавець» поставлений не [PERSON] , а іншою особою, оскільки порівнявши підписи [PERSON] з іншими підписами, які йому належать неозброєним оком видно про те, що підпис, поставлений не [PERSON] . В зв`язку з цим, він звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власною земельною ділянкою шляхом її повернення. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.09.2024 йому було відмовлено у задоволенні позову до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Степ 2000» про усунення перешкод в користуванні власною шляхом її повернення, як такий, що поданий передчасно, оскільки на момент звернення до суду договір оренди № 33 від 01.11.2011, був чинним. В ході розгляду справі № 705/1275/21 в суді було призначено та проведено судово-почеркознавчу експертизу за висновком від 26.04.2023 Вінницького відділення КНДІСЕ підпис в додатковій угоді від 28 листопада 2016 року до договору оренди № 33 від 01.11.2011 виконаний не [PERSON] , а іншою особою, тобто додаткову угоду від 28 листопада 2016 року [PERSON] не укладав та не підписував, в зв`язку з чим, право оренди у СТОВ «Степ 2000» відсутнє. Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону, незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; продовжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Позивачем також зазначено про те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зроблено висновок про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) за вимогою орендодавця до орендаря, зокрема, про повернення земельної ділянки за подібних обставин виснував, що належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (визнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на часту в спільній частковій власності тощо). По суті такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою і визнання права відсутнім. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Аналогічний правовий висновок щодо ефективності способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах викладено в постановах Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 567/1046/22, від 13.03.2024 справі № 567/1408/22, від 17.04.2024 у справі № 741/1183/21. Виходячи з наведеного вбачається, що підпис в додатковій угоді від 28 листопада 2016 року до договору оренди № 33 від 01.11.2011 [PERSON] не ставив, що спростовується висновком судово-почеркознавчої експертизи, в зв`язку з цим, право оренди у СТОВ «Степ 2000» є відсутнім. Із заявою про повернення йому земельної ділянки він звертався до відповідача 11.02.2025, проте, 12.02.2025 отримав відповідь від відповідача із якої слідує, що додаткова угода від 28 листопада 2016 року по договору оренди № 33 від 01.11.2011 чинна, а підстав для її розірвання немає. Іншого шляху, яким можливо було б вирішити дане питання немає, тому за захистом своїх прав та інтересів він вимушений звернутися до суду. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати відсутнім право оренди Сільськогосподарського товариства з обмежено. відповідальністю «Степ 2000» код ЄДРПОУ 30709437 земельної ділянки площею 2,9560 га, кадастровий номер 7124389800:03:000:1639, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та знаходиться на території Ятранівської сільської ради Ради Уманського району Черкаської області, цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стягнути з відповідача СТОВ «Степ 2000» на його користь судові витрати відповідно до квитанцій, які будуть надані ним суду. Ухвалою судді від 01 травня 2025 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказують, що позовні вимоги не визнають, оскільки вважають такі безпідставними та не обґрунтованими та просять відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на зазначене нижче. Фактичними обставинами справи є те, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №636918 [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,9560 га., з кадастровим номером 7124389800:03:000:1639, розташована на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення товарно сільськогосподарського виробництва. 01.11.2011 [PERSON] укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки з СТОВ «СТЕП-2000», строком дії на десять років. Між СТОВ «СТЕП-2000» та [PERSON] 28.11.2016 року укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, якою збільшено розмір орендної плати та продовжено дію договору оренди на 12 років, з моменту закінчення строку дії договору оренди. Даною додатковою угодою, було змінено розділ договору оренди «орендна плата», в якому в пунктах 8-10 змінено порядок виплати та самі суми виплати орендної плати по земельній ділянці, що належала [PERSON] та визначено, що орендна плата може бути сплачена авансом за майбутні періоди. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 20.05.2020 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яким земельну ділянку площею 2,9560 га., з кадастровим номером 7124389800:03:000:1639, розташовану на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, заповів [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, позивач [PERSON] успадкував зазначену земельну ділянку. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, успадкувавши земельну ділянку, яка перебуває у договорі оренди, а строк його дії не закінчився, позивач успадкував право власності на земельну ділянку разом із зобов`язаннями за чинною додатковою угодою до договору оренди. Додаткова угода продовжує діяти на тих самих умовах, а зміна власника не є підставою для її розірвання в односторонньому порядку. Оскільки додаткова угода до договору оренди є чинною, а підстав для її розірвання відсутні, товариство продовжує користуватися земельною ділянкою відповідно до умов договору. Так, незаперечним є факт добросовісного виконання відповідачем своїх обов`язків по додатковій угоді до договору оренди, а саме отримання позивачем орендної плати за дану земельну ділянку за 2023 рік у сумі 12 880,00 грн., за 2024 рік у сумі 12 880,00 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 14.12.2023 року та 29.10.2024 року. Також факт отримання орендної плати безпосередньо позивачем є сплата СТОВ «СТЕП-2000» податку на доходи з фізичних осіб та військового збору. Звертають увагу суду, на сформовану практику застосування правових норм у подібних спорах, зокрема в постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.08.2023 року в справі №607/16519/21 (№ 61 2330св23), зазначено, що судам необхідно не просто встановити факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У постанові від 26.10.2022 року (справа №227/376019-ц, провадження №14 79цс21) Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що у разі, якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). На підставі викладених обставин, можна зробити обґрунтований висновок, що після прийняття спадщини позивач набув не лише права власності на земельну ділянку, але й увійшов у всі зобов`язання, пов`язані з нею, зокрема, у діючий договір оренди. Додаткова угода до договору оренди залишається чинною, підстави для її розірвання відсутні. Відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою на умовах договору, здійснює сплату орендної плати, а позивач, у свою чергу, приймає такі платежі, що підтверджується фактом утримання податків та відповідними документами. Це свідчить про фактичне виконання сторонами умов договору, а також про його дійсність. Таким чином, звертаючись до суду з позовом про визнання відсутнім права оренди у відповідача, позивач діє неправомірно, вимоги є безпідставними і не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та встановлених фактах. Також вважають, враховуючи вимоги чинного законоджавства та позиції Європейського суду з прав людини, що дії позивача, який виконував умови договору оренди земельної ділянки від 01.11.2011 протягом 14 років, а згодом пред`являє позов про визнання відсутнім права оренди, суперечить його попередній поведінці (виконання умов договору оренди земельної ділянки) і є недобросовісним. Щодо такого доказу, як висновок судово-почеркознавчої експертизи Вінницького відділення КНДІ судових експертиз №127/23-21 від 26.04.2023 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі №705/1275/21, який долучено до матеріалів справи, то вважають, що призначення та проведення експертизи здійснено з істотними порушеннями процесуальних норм. Дослідження проведено неповно та не об`єктивно, а зроблений висновок №127/23-21 від 26.04.2023 року є недостатньо обґрунтованим та таким, що викликає сумніви щодо його правильності та достовірності. При призначенні експертизи судом, експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. Разом з тим, відповідно до п.1.2 Інструкції, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи, яка згідно з положеннями ч.3 чт.7 Закону «Про судову експертизу» здійснюється виключно державними спеціалізованими установами. Вінницьке відділення КНДІ судових експертиз, яке проводило судово-почеркознавчу експертизу, не відноситься до державних установ, оскільки є відокремленим підрозділом, що підтверджується його реєстрацією за кодом ЄДРПОУ 25497409, який є відмінним від коду реєстрації Київського науково-дослідного інституту Міністерства юстиції України. Крім того кількість вільних зразків підпису [PERSON] викликають сумнів, зважаючи на те, що [PERSON] помер [INFO] , при проведенні експертизи експериментальні зразки підпису не надавалась, відповідно, існувала необхідність у дослідженні зразків підписів, які достовірно були виконані [PERSON] . Для проведення дослідження разом з супровідним і ухвалою суду експерту було надано цивільну справу №705/1275/21 та оригінали відомостей за 06.2020, 05.2020, 04.2020, 03.2020, 01.2020, 02.2019, 07.2019, 08.2019, 09.2019, 10.2019,11.2019, 12.2019. Оскільки відповідно до пункту 2.3 розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, експерту забороняється самостійно збирати матеріали, що підлягають дослідженню, останній направив до суду клопотання про надання в розпорядження експерта оригіналів документів (перелік зазначено у висновку експерта). Відповідно, 05.04.2023р. в експертну установу було повернуто матеріали справи і додано: 1) Один примірник додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки №33 від 28.11.2016 року 2) Документи зі зразками підпису [PERSON] :- - - - Оригінал заповіту від 20.05.2020 року Реєстр нотаріальних дій Заяву про призначення пенсії [PERSON] від 06.03.2015 №232 Погодження про виплату орендної плати до договору оренди земельної ділянки від 28.11.2016 року. Одночасно з цим, у висновку експерта №127/23-21 від 26.04.2023р. зазначено: «При ознайомленні та вивченні наданих документів встановлено що підпис у реєстрі нотаріальних дій (розпочато 12.05.2015 Закінчено 21.10.2020) у рядку за №12 від 20.05.2020 року має розбіжності за конструктивною будовою літер, має вищу ступінь виробленості і координованості рухів по відношенню до інших підписів [PERSON] , також підписи від імені заявника [PERSON] у заяві про призначення/перерахунок пенсії від 06.03.2015 року відрізняються за загальним виглядом, транскрипцією, розміром літер, ступенем виробленості та конструктивною будовою літер по відношенню до інших підписів [PERSON] , чим викликали сумнів у їх належності самому [PERSON] , а тому при дослідженні у якості зразків не використовувались». Вважають, що для дослідження експерту було надано недостатню кількість вільних зразків підпису [PERSON] , як наслідок, висновок експерта №127/23-21 від 26.04.2023р. викликає сумнів у його правильності. Крім того, на вирішення судово-почеркознавчої експертизи було поставлене питання: підпис в додатковій угоді від 28 листопада 2016 року до договору оренди землі №33 від 01 листопада 2011 року виконаний [PERSON] чи іншою особою? Таким чином, для повного, всебічного дослідження підпису в додатковій угоді від 28 листопада 2016 року, експерту було надано лише один вільний зразок підпису [PERSON] , що відповідає за часом виконання (Погодження про виплату орендної плати до договору оренди земельної ділянки від 28.11.2016 року). У висновку експерта №127/23-21 від 26.04.2023р. в частині «Дослідження» зазначено, що на дослідження експерту надано примірник додаткової угоди від 28 листопада 2016 року до договору оренди земельної ділянки №33 від 01 листопада 2011 року. Дослідженню підлягає підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець». Зі змісту даної частини експертного висновку вбачається, що досліджуваний підпис порівнювався лише зі зразком підпису [PERSON] у договорі оренди землі № 33 від 01 листопада 2011 року. Так, на аркуші 5 висновку експерта зазначено: «Встановлені розбіжні ознаки стійкі, суттєві і достатні для категоричного висновку про виконання підпису від імені [PERSON] у примірнику додаткової угоди від 28 листопада 2016 року до договору оренди землі №33 від 01 листопада 2011 року не [PERSON] , а іншою особою». Таким чином, висновок експерта №127/23-21 від 26.04.2023, на думку представника відповідача, не містить жодних відомостей про те, що досліджуваний підпис порівнювався з іншими вільними зразками підпису [PERSON] . Більше того, експерт категорично заявляє про розбіжність лише до договору оренди землі №33 від 01 листопада 2011 року. Частиною другою ст.113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 року №1950/5. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення. З огляду на неповноту та недостатню обґрунтованість наданого висновку експерта, а також істотні порушення процесуального порядку призначення та проведення експертизи, постає об`єктивна необхідність у призначенні повторної (або додаткової) судової експертизи. Проведення такої експертизи є важливим для всебічного, повного та неупередженого з`ясування обставин справи, встановлення істини та ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення. Також, у позовній заяві відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які поніс позивач і які очікує понести у зв`язку із розглядом цивільної справи, а також не надано належного обґрунтування їх розміру. Окрім цього, зазначена в позовній заяві сума орієнтовних витрат у розмірі 27 000 грн. не є співмірною та обґрунтованою. Вказують, що ними також понесено судові витрати, попередній (орієнтовний) розрахунок суми яких, становить 20 000,00 грн. і докази понесених судових витрат будуть надані протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення у справі. У зв`язку із викладеним, просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. При розгляді справи судом враховується положення цивільного процесуального законодавства щодо підстав звернення до суду та меж судового розгляду, зокрема, положення ст. 13 ЦПК України, яка встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами у справі врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Крім того, ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Отже, із наведених судом норм Конституції України вбачається, що держава Україна приділяє особливу увагу захисту права власності на землю. Відповідно до ст. 1, 13, 14 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (220-2004-п ). Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст.35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов`язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Судом встановлено, що згідно договору оренди земельної ділянки № 33, укладеного 01 листопада 2011 року, між власником земельної ділянки [PERSON] орендодавцем, та Товариством о обмеженою відповідальністю «Степ-2000», в особі директора Кравчука Петра Артемовича орендарем, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області. Згідно п. 4 вказаного договору, строк дії договору становить 10 років. Цим договором також визначено усі істотні умови, права та відповідальність зав невиконання. Договір підписаний орендодавцем та орендарем, зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області, про що ту Державному реєстрі вчинено запис від 14.11.2011. Згідно додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року, укладеної 28 листопада 2016 року, було доповнено договір оренди земельної ділянки пунктом 4.1, який було викладено у наступній редакції: «починаючи з моменту закінчення строку дії договору передбаченого п. 4 Договору строк дії Договору продовжити на 12 (дванадцять) років.», також внесено зміни у п. 2. Договору № 33 від 01.11.2011 «Орендна плата». Таку додаткову угоду, як вказано у ній, укладено між [PERSON] , власником земельної ділянки кадастровий номер 7124389800:03:000:1639 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636918, виданому 14.02.2007 та Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «СТЕП-2000», в особі директора Підгайного Сергія Володимировича, який діє на підставі Статуту. У даних про орендодавця рукописним текстом внесено дані [PERSON] , та наявний підпис. У бланкові додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року, укладеної 28 листопада 2016 року, наявне виправлення саме у році укладення, без посилання на підставу такого виправлення. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2020 року, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Черкаської області у межах спадкової справи № 235/2020, що зареєстроване у реєстрі за № 963, на підставі заповіту посвідченого Ятранівською сільською радою Черкаської області 20 травня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , 1955 року народження, який помер [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , що проживає в с. Ятранівка, Уманського району Черкаської області. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із: земельної ділянки площею 2,9560 га (кадастровий номер 7124389800:03:000:1639), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636918, виданого Уманською райдержадміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 14.02.2007 за № 010779400037. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за індексним номером 91158251 від 04.07.2017 сформованим виконавчим комітетом Верхняцької селищної ради Хриситинівського району Черкаської області, щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7124389800:03:000:1639, площею 2,956 га, зареєстрованої 14.02.2007, УРВ ЧРФ ДП «ЦДЗК», для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, у графі «Актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права» наявний запис про інше речове право: 21225299, зареєстрований 27.06.2017, виконавчим комітетом Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, на підставі договору оренди земельної ділянки, серія та номер: 33, виданий 01.11.2011, видавник: сільськогосподарське товариство з обмежено. відповідальністю «СТЕП-2000» та [PERSON] ; та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 28.11.2016, видавник: сільськогосподарське товариство з обмежено. відповідальністю «СТЕП-2000» та [PERSON] . Видом іншого права є право оренди земельної ділянки, строк дії якої продовжено додатковою угодою на 12 років. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 11.12.2020 за індексним номером 236564396, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124389800:03:000:1639, з реєстраційним номером нерухомого майна 1291664571243, площею 2,956 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Черкаська область, Уманський район, Ятранівська сільська рада, зареєстроване за [PERSON] , рнкопп [NUMBER] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія 963, виданим 11.12.2020 Уманською районною державною нотаріальною конторою. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки кадастровий номер 7124389800:03:000:1639, площею 2,956 га, розташованої на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, сформованого 19.03.2025 за № 418516364, власником на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстроване за [PERSON] . Також наявна реєстрація договору оренди вказаної земельної ділянки, серія та номер 33, виданий 01.11.2011, укладений між СТОВ «СТПЕП-2000» та [PERSON] ; реєстрація додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, серія та номер: б/н, виданий 28.11.2016, укладена між СТОВ «СТЕП-2000» та [PERSON] . Та наявний запис про те, що орендодавцем на цей час є [PERSON] . Згідно заяви позивача [PERSON] на ім`я керівника СТОВ «СТЕП-2000» від 11.10.2025 за вих. № 27, позивач просить повернути належну йому на праві власності земельну ділянку площею 2,9560 га, кадастровий номер 7124389800:03:000:1639, що розташована на території Ятранівської сільської ради Уманського району Черкаської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У цій заяві позивач роз`яснив, що вищевказана земельна ділянка на підставі державного акту про право на землю серії ЯГ № 636918, належала [PERSON] , який надав вказану земельну ділянку в оренду СТОВ «СТЕП-2000», що підтверджується договором оренди землі № 33 від 01.11.2011. [PERSON] помер [INFO] і він за життя склав заповіт, яким заповів вказану земельну ділянку йому, [PERSON] і він спадщину прийняв та належним чином оформив право власності на земельну ділянку. Також позивач зазначив, що йому відомо про укладений між товариством та спадкодавцем договір оренди земельної ділянки, а також відомо, що такий договір укладався строком на 10 років, тобто до 01.11.2021. Вважає, що оскільки термін дії договору оренди сплинув, покійний [PERSON] за життя додаткової угоди не укладав та не підписував, що підтверджується висновком експертизи, яка провожилася в межах цивільної справи № 705/1275/21, він станом на час звернення з такою заявою є власником земельної ділянки, оскільки оформив право власності в порядку спадкування за заповітом, є всі підстави для повернення йому спірної земельної ділянки. Згідно відповіді директора СТОВ «СТЕП-2000» від 12.02.2025 за № 25 на вищевказану заяву [PERSON] , останньому повідомлено про те, що між СТОВ «СТЕП-2000» та [PERSON] 28.11.2016 було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, якою строк дії договору оренди продовжено на 12 років, тобто строк дії договору оренди, на його думку, триває. Директором товариства також [PERSON] роз`яснено, що успадкувавши земельну ділянку, яка перебуває у договорі оренди, строк дії якого не завершився, він успадкував право власності на земельну ділянку разом із зобов`язаннями за чинною додатковою угодою до договору оренди. Додаткова угода продовжує діяти на тих самих умовах, а зміна власника не є підставою для її розірвання в односторонньому порядку. Також роз`яснено вимоги чинного законодавства про порядок розірвання такого договору. У такому повідомленні зазначено про те, що оскільки додаткова угода до договору оренди є чинною, а підстав для її розірвання немає, товариство продовжує користуватися земельною ділянкою відповідно до умов договору. Згідно ж висновку експерта від 26.04.2023 № 127/23-2 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 705/1275/21, виконаної експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що підпис у графі «Орендодавець» у наданому примірнику додаткової угоди від 28 листопада 2016 року до договору оренди землі № 33 від 01 листопада 2021 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, крім іншого, свобода договору. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, як це передбачає ч.3 ст. 203 ЦК України. Зокрема, власник може передати належну йому земельну ділянку в оренду, якщо на це буде його воля, і між учасниками даного договору оренди вини кають спеціальні відносини з приводу саме цього договору. За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, регулюються актами земельного законодавства Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», який є спеціальним законом, що регулює відносини, пов`язані з орендою землі. Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до частини першої ст. 93 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. За загальним правилом і з урахуванням статей 641 та 642 ЦК України моментом, з якого договір вважається укладеним, є момент досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, тобто повного і безумовного прийняття однією стороною пропозиції другої сторони укласти договір на визначених і добровільно погоджених ними умовах. За таких обставин, укладення договору є певним процесом (від направлення оферти до моменту надання договору юридичної сили), а не моментальною, одноактною дією, та фактично складається з кількох стадій, що слідують послідовно одна за одною, а саме: подання однією стороною пропозиції щодо укладення договору, прийняття погодженої пропозиції другою стороною, надання договору необхідної форми (з урахуванням законодавчих вимог), а за необхідності - нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконати обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи їхній взаємній згоді встановленої форми. При вивченні матеріалів справи судом було встановлено, що належна позивачу земельна ділянка, яку він успадкував після смерті попереднього власника [PERSON] , перебуває в оренді СТОВ «СТЕП-2000» згідно укладеної додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки 28 листопада 2016 року. Позивач вказує, що спадкодавець не підписував таку додаткову угоду, оскільки за життя йому ніколи про таке не говорив. Разом з тим, йому достовірно відомо про укладений договір оренди земельної ділянки між відповідачем та спадкодавцем, колишнім власником земельної ділянки [PERSON] і саме тому, прийнявши спадщину за заповітом та зареєструвавши своє право власності на земельну ділянку у 2020 році, до орендаря відповідача по справі СТОВ «СТЕП-2000» він звернувся уже після закінчення 10 років з моменту укладення договору оренди землі, оскільки йому достовірно було відомо, що строк оренди земельної ділянки спливає 01.11.2021. У зв`язку з тим, що у поверненні земельної ділянки йому було відмовлено, з посиланням на наявність додаткової угоди, укладеної нібито зі спадкодавцем, позивач і вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Під час розгляду справи судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя, 28 листопада 2016 року дійсно не підписував додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року, що було підтверджено висновком експерта № 127/23-2 від 26.04.2023, оскільки при дослідженні підпису від імені орендаря власника земельної ділянки, експертом було встановлено, що такий підпис зроблено не особисто [PERSON] , а іншою особою. При цьому, у відзиві на позовну заяву, представник відповідача не погоджується з таким висновком, вважає його проведеним з істотними порушеннями процесуальних норм та нібито як такий, що проведений неповно та не об`єктивно, а тому викликає сумніви. Разом з тим, представник відповідача у відзиві лише викладає свою думку з посиланням на чинне законодавство, позицію Верховного Суду та Інструкцію щодо проведення експертизи, але будь-яких доказів своїй позиції не надає. Також не зазначає, що такий висновок експерта ними був оскаржений. Крім того, у відзиві наявні посилання на можливість призначення додаткової чи повторної експертизи, але сам представник відповідача ні у відзиві, ні окремо не заявляє таке клопотання. Також в ході розгляду справи, у відзиві представник відповідача стверджує, що позивач нібито достовірно знав про наявність додаткової угоди, оскільки отримував оренду плату, в підтвердження надаючи відомості про нарахування орендної плати власнику, тобто [PERSON] та відомості про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також видаткові касові ордери від 14 грудня 2023 року та від 29 жовтня 2024 року про нарахування СТОВ «СТЕП-2000» на користь позивача [PERSON] орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки за 2023 та 2024 роки. Але з наданих видаткових касових ордерів незрозуміло щодо якої земельної ділянки та якого договору оренди отримані такі кошти [PERSON] , у зв`язку з чим такі докази судом не можуть бути взяті до уваги. Разом з тим, відповідач вказуючи на отримання позивачем орендної плати при цьому, посилається на це, як на волевиявлення сторін договору оренди, спрямоване на виконання умов договору, тобто позивач фактом отримання орендної плати не заперечував наявності факту укладення договору оренди земельної ділянки. Аналізуючи дану обставину, суд вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказала на те, що у справі України зазначена доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Отже доводи відповідача про те, що отримання позивачем орендної плати від відповідача за користування земельною ділянкою свідчить про визнання позивачем оскаржуваного договору оренди на умовах передбачених цим договором не заслуговують на увагу. Що стосується встановленої в ході розгляду справи обставини, що додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 укладену 28 листопада 2016 року попередній власник земельної ділянки [PERSON] не підписував, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату, зазначену в спірній додатковій угоді, договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Кодексу договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Оскільки додаткова угода до договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2021 року, 28 листопада 2016 року, якою було нібито продовжено строк оренди земельної ділянки, власником даної земельної ділянки [PERSON] не підписувалася, тому суд приходить до висновку, що зазначена додаткова угода є неукладеною, а отже строк дії договору оренди земельної ділянки № 33 від 01 листопада 2011 року закінчився у 2021 році, оскільки укладався строком на 10 років, а тому на даний час відсутні правові підстави для користування відповідачем належною позивачу земельною ділянкою. Тобто у відповідача відсутнє право оренди на належну позивачу земельну ділянку, оскільки договір оренди припинений за закінченням строку, обумовленого таким договором, а додаткова угода, якою фактично такий строк нібито продовжено, не укладалася. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Під час судового розгляду суд встановив наявність у позивача суб`єктивного матеріального права та охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, зокрема права власності на земельну ділянку, підтверджене належними та допустимими доказами. Також встановлено факт порушення такого прав відповідачем ТОВ «Степ-2000», у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відсутнім права оренди у відповідача на належну позивачу земельну ділянку є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки наявні підстави для захисту порушеного права власника земельної ділянки саме в такий спосіб. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Судом встановлено, що між адвокатом Мельником О.Ф. та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги від 28 січня 2025 року. Згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) для надання правничої допомоги, викладених у вищевказаному договорі від 28 січня 2025 року та квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 28.01.2025, вартість наданих послуг становить 25000,00 гривень і включає в себе підписання вивчення документів, надання консультацій (3 години робочого часу) 6000,00 грн.; складання заяви до СТОВ «СТЕП» (2 години робочого часу) 3000,00 грн.; складання позовної заяви (4 години робочого часу) 6000,00 грн. та ведення цивільної справи 10000,00 грн. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України, відповідно до якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом із цим, у частині 3 статті 137 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Виходячи з визначених у частині 3 статті 137 ЦПК України критеріїв, суд зазначає, що розмір гонорару адвоката позивача свідчить про необґрунтованість та непропорційність цих витрат по відношенню до предмета спору з урахуванням складності справи, її значення для сторони та відсутності участі представника в судових засіданнях. Отже, суд з урахуванням обставин даної справи, враховуючи те, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, дійшов висновку про обмеження такого розміру витрат представника позивача [PERSON] - адвоката Мельника Олега Федоровича, до суми 15000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved