Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач з 1987 року добросовісно, відкрито та безперервно користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи наведені обставини, позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.09.2025 року провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.10.2025 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Згідно поданої заяви від 20.10.2025 року, позивач просив провести судовий розгляд без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Згідно поданої заяви від 16.10.2025 року представник відповідача просив проводити судовий розгляд справи без його участі. Неявка сторін, на думку суду не перешкоджає судовому розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Так, згідно довідок Виконавчого комітету Казанківської селищної ради Баштанського району Миколаївської області від 16.12.2024 року № 203/15-01-06 та від 16.12.2024 року № 201/15/01-06 вбачається, що позивач зареєстрований та проживає з липня 1987 року за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] також підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 10.12.2024 року. Згідно з висновком про вартість об`єкту оцінки, станом на 30.12.2024 року ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 78,00 кв.м. складає 120\~900,00 грн. Об`єктом оцінки виступає майно у вигляді земельних поліпшень житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає наступне. За правилами\~статті 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Відповідно до частини другої\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У\~статті 344 ЦК України\~передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі\~статті 344 ЦК України\~є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої\~статті 344 Цивільного кодексу України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. За роз`ясненнями пунктів 9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини 1\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом\~статті 344 ЦК України\~при набувальній давності тягар доказування покладається на позивача. З огляду на положення статті, та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд зазначає, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~статті 344 ЦК України\~можливе лише за доведеності позивачем необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та терміну володіння майном. Звернувшись до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач вказує на добросовісне, відкрите та безперервне володіння майном, фактично обмежившись доведенням відкритого та безперервного володіння. Між тим, обставин, які свідчать про добросовісне заволодіння майном позивачем, позовні вимоги не містять, як і додані до нього докази. Крім цього, позивач не наводить характеризуючих даних відносно об`єкта нерухомості на який просить визнати право власності житловий будинок обмежуючись лише його адресою, тим самим поширюючи право власності на всі об`єкти нерухомого майна, які знаходяться за певною адресою (як приклад: господарські будівлі та споруди), а не виключно на те майно, яким він заволодів та володіє. З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки обставини та підстави позову не доведено будь-якими належними та допустимими доказами. Враховуючи ту обставину, що саме позивач повинен доводити обставини визначені ним в позовній заяві і суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріплений в\~статті 13 ЦПК України, оцінюючи докази надані позивачем, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~витрати позивачки зі сплати судового збору слід віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed