Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якому вказувала, що 27 грудня 2014 року вона уклала з відповідачами (які перебували між собою в зареєстрованому шлюбі) договір позики, що підтверджується письмовою розпискою від 27 грудня 2014 року. За умовами договору [PERSON] , [PERSON] (на той час - [PERSON] ) отримали від позивачки в борг грошові кошти в розмірі 5\~278 доларів США та зобов`язалися повернути борг до 31 грудня 2020 року у валюті позики або в національній валюті України (згідно курсу валют станом на момент повернення), а також сплатити проценти за користування позикою у розмірі 10 % щомісячно від суми позики, а в разі порушення взятих на себе зобов`язань в порядку погашення заборгованості передати позивачці у власність належні їм земельні ділянки. Всього сума до повернення (позика + проценти) узгоджена сторонами у 43\~294 долари США. Посилаючись на те, що відповідачі ухилилися від виконання умов договору позики, а тому [PERSON] просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на свою користь борг за договором позики у розмірі 5\~278 доларів США, 38\~016 доларів США в якості договірних процентів за користування позикою, 3 % річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання (з 01 січня 2021 року до 24 лютого 2022 року) у розмірі 1\~494,53 долари США, а всього 44\~788,53 доларів США. 12 серпня 2024 року від представника відповідачів [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачів позовні вимоги [PERSON] не визнав, вказуючи на те, що відповідачі не писали розписку від 27 грудня 2014 року та не отримували позику, що вказує на безгрошовість позики та, відповідно, на не укладення договору позики. Водночас у відзиві вказував на те, що договір позики містить умови, що у разі його невиконання позичальниками, останні зобов`язані переоформити на користь позикодавиці належні їм на праві власності земельні ділянки, що свідчить про фіктивний характер договору, укладеного виключно з метою заволодіння земельними ділянками відповідачів. Також у відзиві просив про застосування наслідків пропущення позивачкою позовної давності. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачів [PERSON] , [PERSON] , їх представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , представника відповідачів [PERSON] , показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 27 грудня 2014 року сторони уклали між собою договір позики, що підтверджується письмовою розпискою від 27 грудня 2014 року. За умовами договору [PERSON] , [PERSON] (на той час - [PERSON] ) отримали від позивачки в борг грошові кошти в розмірі 5\~278 доларів США та зобов`язалися повернути борг до 31 грудня 2020 року у валюті позики або в національній валюті України (згідно курсу валют станом на момент повернення), а також сплатити проценти за користування позикою у розмірі 10 % щомісячно від суми позики, а в разі порушення взятих на себе зобов`язань в порядку погашення заборгованості передати позивачці у власність належні їм земельні ділянки. Всього сума до повернення (позика + проценти) узгоджена сторонами у 43\~294 долари США. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Факт підписання відповідачами боргової розписки та передачі їм позивачкою коштів в іноземній валюті (доларах США), окрім змісту самої розписки, підтвердився показаннями свідка [PERSON] , зазначеного в розписці в якості свідка. Водночас, зі змісту розписки чітко прослідковується факт виникнення між сторонами саме позикових зобов`язань, зокрема отримання відповідачами від [PERSON] коштів у якості позики, у ній також визначена сума та строк повернення позики (тобто усі істотні умови). Суд не може прийняти до уваги доводи відзиву про те, що відповідачі не писали та/або не підписували розписку, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами. Зокрема, з метою перевірки вказаних доводів 08 квітня 2025 року суд, за клопотанням представника відповідачів [PERSON] , призначив по справі судову почеркознавчу експертизу. Однак, у зв`язку з невиконанням відповідачами клопотання експерта щодо надання у необхідній кількості документів із вільними зразками підписів та почерку кожного з них, ухвалою суду від 30 червня 2025 року ухвала про призначення експертизи була скасована. Також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні твердження про безгрошовість позики. При цьому, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Таким чином, за загальним правилом, позичальник може оспорити безгрошовість письмового договору позики будь-якими наявними у нього доказами (за винятком показань свідків). Однак такі докази в матеріалах справи відсутні. У той же час, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним\~законом\~стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19). При цьому, Велика Палата Верховного Суду\~зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у\~ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс. Що стосується тверджень відзиву про фіктивний характер договору позики, то в цій частині слід зазначити наступне. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Таким чином, фіктивний правочин відноситься до категорії оспорюваних правочинів та (на відміну від нікчемних правочинів) може бути визнаний недійсним виключно за рішенням суду за окремим позовом однієї зі сторін правочину (їх правонаступників) або іншої особи, прав та обов`язків якої стосується вказаний правочин. Однак таких вимог жоден з відповідачів не заявляв. Положення ч.ч. 1-3 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргового документа у позикодавиці вказує на те, що боржники зобов`язання по поверненню коштів не виконали. Докази повного або часткового повернення боргу в матеріалах справи відсутні. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання та зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. При цьому, у своїй постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя (у тому числі колишнього), винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Таким чином, заборгованість за такими зобов`язаннями (у тому числі, що виникли з договорів позики) підлягають стягненню з подружжя (колишнього подружжя) на користь кредитора у солідарному порядку. Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку про можливість стягнення з позичальника позикового боргу у тій валюті, у якій надавалася позика (наприклад постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та №373/2054/16-ц). При стягненні боргу в іноземній валюті суд не повинен одночасно зазначати відповідний еквівалент в національній валюті (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі 723/304/16-ц). З матеріалів справи вбачається, що на час виникнення позикових зобов`язань відповідачі перебували між собою в зареєстрованому шлюбі (вказаний факт також не оспорювався учасниками справи). Тому з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики у розмірі 5 278 доларів США та узгоджені сторонами проценти за користування позикою (за період з 27 грудня 2014 року до 31 грудня 2021 року) у розмірі 38\~016 доларів США, а всього 43\~294 долари США. Водночас, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.\~625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц,від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), помноженого на кількість днів прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). Тому з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] підлягають стягненню 3 % річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання (з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року) у розмірі 1\~490,97 доларів США (43\~294 (сума боргу) х 3 (% річних)/100 / 365 (кількість днів у році) х 419 (днів прострочення)). Що стосується вимоги про стягнення 3 % річних також за 24 лютого 2022 року, то в цій частині така вимога не підлягає задоволенню, оскільки згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідачів про пропущення позивачкою позовної давності (про що подано відповідні заяви) у зв`язку з наступним. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Водночас, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України було введено карантин, який діяв до його скасування, тобто до 30 червня 2023 року. Разом з тим, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який діє і на час розгляду справи. Водночас, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтями 257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказаний пункт був виключений Законом України №4434-ІХ від 14 травня 2025 року (який набрав чинності 04 вересня 2025 року). Таким чином, позивачем не пропущено позовну давність, яка у зв`язку з введенням карантину була продовжена, а в подальшому (у зв`язку з введенням воєнного стану) зупинена до 04 вересня 2025 року, а тому твердження про протилежне є хибними. За встановленого, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів (в рівних частках) на користь позивачки (згідно розміру задоволених позовних вимог) також підлягають стягненню 15\~138,48 грн судового збору.

Outcome: partial