Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

В березні 2021 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив суд: -стягнути з Держава Україна через Державну казначейську службу України, за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 800 000, 00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 жовтня 2018 року ним було направлено до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву до відповідача Держава Україна про відшкодування шкоди заподіяної посадовими особами органів державної влади в Україні. Ухвалою судді Печерського районного суду від 02 листопада 2018 року позовна заява була залишена без руху. 19 грудня 2018 року на виконання вищезазначеної ухвали суду, ним було скеровано заяву клопотання. 08 січня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва вищезазначена позовна заява повернута без розгляду. Зазначена ухвала не була своєчасно направлена на його адресу, що обмежило його право в доступі до правосуддя і оскарження даної ухвали в апеляційному порядку. Вказана позовна заява з додатками направлена на його адресу лише 19 травня 2018 року. Несвоєчасне повернення позовної заяви судом призвело до пропуску ним строків на апеляційне оскарження. Не дочекавшись повернення позовної заяви, він повторно, 04 лютого 2019 року подав аналогічну позовну заяву до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 02 березня 2019 року на виконання вищезазначеної ухвали суду від 11 лютого 2019 року ним направлено відповідь. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 20196 року позовна заява від 04 лютого 2019 року повернута позивачу. Вказана ухвала суду у встановлені строки йому направлена не була. Дана ухвала суду була направлена на його адресу супровідним листом від 06 грудня 2019 року. На думку позивача, в період часу з 14 березня 2019 року по 06 грудня 2019 року судом порушувалося його право в доступі до правосуддя та судового розгляду. В послідуючому, ним було подано апеляційну скаргу, яка, у свою чергу Печерським районним судом м. Києва у період часу з січня 2020 року по травень 2020 року до апеляційної інстанції не передавалася. Чим, на його думку, знову судом було допущено порушення його прав в доступі до правосуддя та судового розгляду в розумні строки. Однак, судом апеляційної інстанції вкотре знову було обмежено його права в доступі до правосуддя вимагаючи сплати судового збору, в категорії справ, де судовий збір не справляється. Вказані обставини змусили його витрачати час, кошти, нервувати від невизначеності та протиправних дій суду, вивчати практику та міжнародне право для захисту своїх прав від свавілля суду. 09 вересня 2020 року колегією суддів апеляційної інстанції його апеляційна скарга була залишена без задоволення, чим вкотре було порушено його права. Після повернення даної справи до Печерського районного суду м. Києва з Верховного суду, станом на час звернення до суду з вищезазначеним позовом, провадження у справі у строки передбачені Законом не відкрито. Вищезазначені обставини свідчать про те, що позивачем було подано дві однакові позовні заяви до Печерського районного суду м. Києва по яким, суддями даного суду було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а також, відмова в доступі до правосуддя та порушення строків розгляду справи. З 25 жовтня 2018 року і по день звернення до суду з даним позовом, судом не поновлено його порушені права органом державної влади в Україні. Після винесення Верховним судом постанови від 26 лютого 2021 року, якою скасовані рішення першої інстанції та апеляційної інстанції, суддею Печерського суду м. Києва знову порушені його права та станом на 10 березня 2021 року не вирішено питання щодо відкриття провадження у справі та судового розгляду. Розгляд судових справ триває і по даний час. На думку позивача, дії суду полягають у відмові в доступі до правосуддя та їх слід розцінювати. Суд не виконав функцію покладену державою, щодо відправлення правосуддя. Відмовивши в доступі до правосуддя, суд порушив його право на справедливий суд, а тому, він не отримав ефективного захисту прав, свобод та інтересів, які порушені з боку суб`єкта владних повноважень не отримав захисту та поновлення прав, а отримав знущання, переживання та катування, що спричинило душевний біль від несправедливості, приниження, щодо нього в державі Україна судовою гілкою влади. Його права порушено надмірною тривалістю судового розгляду, яка більше двох років не розпочалася в одній судовій справі, після двох років судової тяганини, після касаційного розгляду, суд повторно порушує його права. На думку позивача, вищезазначене свідчить про відмову в доступі до правосуддя, чим йому спричинено моральну шкоду, у відшкодування якої він просить стягнути 800 000, 00 грн. Згідно розпорядження голови Печерського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року, відповідно до п.2 ч.1, ч.4 ст.31 ЦПК України визначено підсудність у цивільній справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, найбільш територіально наближеному суду, а саме: Шевченківському районному суду м. Києва. Відповідач, своїм правом щодо направлення відзиву на позовну заяву не скористався; відзив на позовні вимоги до суду не надіслав. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином; причини неявки суду не повідомив; письмовий відзив на позов не надіслав, як і не направив свого представника для прийняття участі у розгляді справи. Суд, розглянувши подані стороною позивачу документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини по справі судом встановлено, що 25 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 листопада 2018 року позовну заяву [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 січня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади, визнано неподаною та повернуто позивачу. 04 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року позовну заяву [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 27 січня 2021 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасовано, справу передано на розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16 березня 2021 року головуючим у справі за позовом [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві про відшкодування моральної шкоди визначено Вовка С.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1166, 1167 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно із ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює, як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 містить висновки, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі №296/9400/20 вказано, що сам по собі факт того, що судовим рішенням визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області у наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки, не свідчить про наявність заподіяння шкоди позивачу. Подібні висновки містяться зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 вересня 2021 року в справі №296/3139/20, від 16 вересня 2020 року в справі №243/5118/19, від 12 квітня 2019 року в справі №686/10651/18, від 25 листопада 2019 року в справі №686/22462/18, від 31 липня 2019 року в справі №686/22133/18. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно з ч.1, 11 ст.49 ЗУ ?Про судоустрій і статус суддів?, суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини встановив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї зі справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки, був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (рішення від 12 березня 2009 року у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine)). Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Порядок та строки відкриття провадження по справі, проведення підготовчого засідання та строки розгляду справи по суті визначені у Розділі ІІІ Цивільного процесуального кодексу України. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки, визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір. Гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 ?Про судове рішення у цивільній справі?, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі ?Ващенко проти України? (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. З огляду на вказане, судом встановлено, що позивач звернувся до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок того, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 січня 2019 року позовну заяву [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органом державної влади повернуто позивачу. Крім того, повторно поданий позов [PERSON] до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури м. Києва, ГУНП у м. Києві, про відшкодування моральної шкоди, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року повернуто позивачу, а постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року залишена без змін та, які постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року скасовані, а цивільну справу №757/6159/19 передано на розгляд до суду першої інстанції. Слід також зазначити, що з огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів, вони стосуються незгоди позивача з прийнятими Печерським районним судом м. Києва ухвалами за наслідками вирішення питання прийняття до розгляду поданих ним позовних заяв та постановою Київського апеляційного суду за наслідками розгляду його апеляційної скарги, а також тривалим розглядом справи. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Разом з тим, чинним ЦПК України передбачено спосіб оскарження судових рішень шляхом подання скарг до суду апеляційної та касаційної інстанцій, а щодо незгоди з діями або бездіяльністю суддів, це може слугувати підставою для звернення зі скаргою до компетентного органу, а не подання окремого позову про стягнення моральної шкоди, оскільки, чинним законодавством України передбачена для цього інша процедура. За наведених вище обставин слід зауважити, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а саме посилання на скасування постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року і направлення цивільної справи №757/6159/19 на розгляд до суду першої інстанції, суд не може вважати доведеним фактом спричинення позивачу моральної шкоди. Враховуючи наведене, під час судового розгляду позивачем не було належним чином обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди і не надано доказів на його підтвердження, та відсутнє належне обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між моральною шкодою та діями судів першої та апеляційної інстанцій. За викладених обставин, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наданих позивачем обґрунтувань та доказів, а тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed