Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

23.01.2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є ТОВ «ДЕБТ ФОРС», звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007 року у в розмірі 25077, 47 доларів США та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (Відповідач 1) був укладений кредитний договір № CL507-703/299/2007 згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 34280,00 доларів США до 25 грудня 2014 року, зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в Кредитному договорі. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 перед Банком за Кредитним договором було укладено договір поруки № 507-703/299/2007 між банком та [PERSON] (Відповідач 2). 12.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відповідності до ст. ст. 512,514, 1077-1079, 1082,1084 Цивільного кодексу України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н, за яким право вимоги до відповідачів за кредитним договором та договором поруки перейшло до останнього. Станом на 22.12.2016 року заборгованість за Кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007 складає 25\~077,47 Дол. США. Позивач звертає увагу, що він виконав свої зобов`язання, а боржник перед Банком свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого має непогашену заборгованість за кредитом у розмірі 25077,47 Дол. США, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. [PERSON] подала заперечення проти позову, в яких зазначила, що порука припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки позивач не пред`явив позов протягом шести місяців від дня закінчення строку виконання основного зобов`язання. [PERSON] у запереченнях проти позову та у відзиві на позовну заяву проти позову заперечував з наступних підстав. По-перше, порука припинена на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України оскільки позивач не пред`явив позов протягом шести місяців від дня закінчення строку виконання основного зобов`язання. По-друге, позивач пропустив позовну давність, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості здійснено у грудні 2009 року, тому початок позовної давності слід обраховувати з січня 2010 року, тобто з наступного місяця, в якому [PERSON] не здійснив погашення за кредитом, чим порушив права кредитора. Крім того, у червні 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало досудову вимогу, чим змінило строк виконання основного зобов`язання, відтак з липня 2011 року втратило право нараховувати проценти за користування кредитом. Оскільки боржник не виконав досудову вимогу, то з цього часу почався відлік позовної давності, який закінчився у липні 2014 року. Оскільки позов подано у січні 2017 року, тобто з пропуском позовної давності, то [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. По-третє, позивач не надав доказів сплати ПАТ «ОТП Банк» коштів в рахунок оплати кредитного портфелю. Долучений до позову витяг з Реєстру боржників не підтверджує перехід права вимоги за кредитним договором, оскільки складений виключено ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не підписаний сторонами. По-четверте, оскільки кредитний договір надано у іноземній валюті, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не отримувало генеральну або індивідуальну ліцензію на здійснення валютних операцій, тому воно не може бути кредитором у кредитному договорі. По-п`яте, стягнення боргу у доларах США суперечить чинному законодавству, враховуючи відсутність у позивача ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті. По-шосте, сума боргу не доведена, оскільки розрахунку заборгованості та первинних документів не надано. По-сьоме, кредит у доларах США [PERSON] не отримувався, грошові кошти у гривневому еквіваленті були перераховані на рахунок ТОВ «Автоарт», відтак правочин є удаваним відповідно до ст. 235 ЦК України. Крім того, [PERSON] просив у задоволенні первісного позову відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності. 30.05.2017 [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсними пункти 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3. кредитного договору № CL507 - 703/299/2007 від 27 грудня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ЗАТ ОТП Банк , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ОТП Банк з дати укладення - 27.12.2007 року; визнати договір поруки № SR - 703/299/2007 від 27 грудня 2007 року, укладений між ЗАТ ОТП Банк , правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк та [PERSON] , припиненим; зобов`язати публічне акціонерне товариство ОТП Банк та ТОВ ОТП Факторинг Україна провести перерахунки за кредитним договором № CL507 - 703/299/2007 від 27 грудня 2007 року, укладеним між [PERSON] та ЗАТ ОТП Банк , правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ОТП Банк , виходячи з недійсності пунктів 3.1.1., 3.1.2., 3.1.3. з дати укладення - 27.12.2007 року. Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що договір поруки № 507-703/299/2007 від 27.12.2007 року є припиненим з підстав ч.4 ст.559 ЦК України. Позивач за зустрічним позовом посилався на те, що останній платіж по кредитному договору здійснив 21.12.2009 року. Наступний платіж за графіком повинен бути зроблений 25.01.2010 року, а тому за визначенням пункту 1.9 частини 2 кредитного договору строк користування кредиту вважається таким, що сплив через 38 днів, тобто з 04.03.2010 року. Позивач за зустрічним позовом вважає, що Банк мав право направити вимогу про виконання зобов`язань на адресу поручителя, чого не зробив. Щодо позовних вимог про недійсність окремих положень кредитного договору, то позивач вважає їх несправедливими та такими, що суперечать чинному законодавству, відтак є підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою суду від 14.03.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 02.03.2018 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду 16 травня 2019 року залучено до участі у справі правонаступника первісного позивача товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг України - товариство з обмеженою відповідальністю Вердикт Капітал (ідентифікаційний код юридичної особи - 36799749, місцезнаходження: м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, будинок 5 - Б). Ухвалою суду від 22 квітня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18 вересня 2025 року замінено позивача за первинним позовом, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» (02121, м. Київ, Харківське шосе, 201/203, літера 2А, оіс 602, код ЄДРПОУ 43577608). Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року залишено без розгляду заяву [PERSON] про зміну предмету зустрічного позову. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Враховуючи положення ст. 128, 131, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку, що неявка учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим справу розглянуто без участі сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 27.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № CL507-703/299/2007, відповідно до п. 2 якого Банк надає позичальнику кредит на наступних умовах: розмір кредиту 34280,00 доларів США, цільове використання купівля автомобіля Toyota Camry, сума першого внеску 15%, дата останнього платежу 25.12.2014. Процентна ставка фіксована 10,49% річних (п. 3 Договору). Згідно з п. 5 Договору Графік платежі підписується обома сторонами і є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1) Кредитний договір разом з Додатком №1 (Графік платежів) підписано [PERSON] . Також 27 грудня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] уклали Договір поруки № SR-708/299/2007, відповідно до ст. 1 якого поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його Боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань. Поручитель та Боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що Кредитор може звернутися з вимогою про виконання Боргових зобов`язань як до Боржника, так і до Поручителя, чи до обох одночасно. Згідно з п. 4.1. Договору поруки цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання Боргових зобов`язань за кредитним договором. Сторонами визнається, що ЗАТ «ОТП Банк» надало [PERSON] кредитні кошти у розмірі 34280,00 доларів США. [PERSON] здійснив наступні платежі в рахунок повернення тіла кредиту та сплати процентів: 28.01.2008 715 дол.США, 25.02.2008 715 дол.США, 25.03.2008 700 дол.США, 29.04.2008 137,24 дол.США, 21.05.2008 665 дол.США, 24.06.2008 700 дол.США, 24.07.2008 700 дол.США, 27.08.2008 687 дол.США, 25.09.2008 700 дол.США, 09.12.2008 700 дол.США, 25.12.2008 700 дол.США, 18.03.2009 200 дол.США, 28.04.2009 1500 дол.США, 28.04.2009 10400,00 гривень, 07.05.2009 1000,00 дол.США, 28.05.2009 700 дол.США, 25.06.2009 700 дол.США, 21.12.2009 500 дол.США, всього сплачено 13107,24 доларів США, 10400,00 грн, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (т. 1 а.с. 192-202). Здійснені [PERSON] платежі відображені у виписці по рахунку за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007, наданою на виконання ухвали суду від 26.02.2024 про витребування доказів. 12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, відповідно до п. 3.1 якого продавець передає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду. Відповідно до п. 5.1. Договору від 12.11.2010 винагорода, сплачена в якості компенсації вартості кредитного портфелю сплачується у національній валюті України та складає 395125507,95 грн. Згідно з витягом з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю відбулося відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007, який забезпечено договором поруки № SR-708/299/2007 від 27.12.2007, майновий поручитель [PERSON] . Загальна сума заборгованості - 27563,74 доларів США, з яких 25002,73 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 2561,01 доларів США заборгованість за відсотками. 12 листопада 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг України» сплатило на банківський рахунок АТ «ОТП Банк» грошові кошти у розмірі 395125507,95 грн з призначенням платежу: «Компенсація вартості Кред.портфелю відп. до п.5.1. Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 та зг.рах. від 12.11.2010 без ПДВ», що підтверджується платіжним дорученням № 985 від 12.11.2010. 17 вересня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 2 09/18, відповідно до п. 1.1. якого клієнт передає (відступає) фактору право вимоги, а фактор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, стає кредитором за кредитними договорами. Право вимоги за кредитними договорами переходить до фактора з моменту виконання зобов`язання по перерахуванню всіх платежів, передбачених п. 7 цього договору, на підставі Акту приймання-передачі Реєстру боржників, форма якого наведена в Додатку 3 до цього Договору (п. 1.5 Договору факторингу). Відповідно до Реєстру боржників за формою Додатку 1 до договору факторингу № 2-09/18 відбулося відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007, який забезпечено договором поруки № SR-708/299/2007 від 27.12.2007, майновий поручитель [PERSON] . Згідно з Реєстром, загальна сума боргу за кредитним договором - 25002,73 доларів США (т. 2 а.с. 15, порядковий номер 16). 10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» уклали Договір № 10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги. Також 10 березня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Кампсіс Фінанс» підписали Акт прийому-передачі Реєстру боржників за формою Додатку № 4 до Договору № 10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023, чим підтвердили, що на виконання умов договору № 10-03/23 первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв Реєстр боржників кількістю 1558, після чого, з урахуванням умов Договору № 10-03/23 до нового кредитора перейшли права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор став кредитором щодо боржників стосовно заборгованостей. Згідно з Реєстром боржників за формою Додатку № 3 до Договору № 10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023, до ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007 на суму заборгованості за основним зобов`язанням 703878,66 грн, суму заборгованості за процентами 69960,99 грн, загальна сума 773839,65 грн. 22 травня 2023 року ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» та ТОВ «Дебт Форс» уклали Договір № 22-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до п. 2.1. якого ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» відступило шляхом продажу ТОВ «Дебт Форс», а ТОВ «Дебт Форс» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, зазначених в Додатках № 1 та № 3. Відповідно до п. 5.2 Договору № 22-05/23 права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток № 4). Також 22 травня 2023 року ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» та ТОВ «Дебт Форс» підписали Акт прийому-передачі Реєстру боржників за формою Додатку № 4 до Договору № 22-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.03.2023, чим підтвердили, що на виконання умов договору № 22-05/23 первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв Реєстр боржників кількістю 876, після чого, з урахуванням умов Договору № 22-05/23 до нового кредитора перейшли права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор став кредитором щодо боржників стосовно заборгованостей. Згідно з Реєстром боржників за формою Додатку № 3 до Договору № 22-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 22.05.2023, до ТОВ «Дебт Форс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007 на суму заборгованості за основним зобов`язанням 703878,66 грн, суму заборгованості за процентами 69960,99 грн, загальна сума 773839,65 грн. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України (тут і далі ЦК України в редакції станом на 27.12.2007) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті фактичних обставин цієї справи, суд зазначає, що позивачем за первісним позовом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме обставини щодо укладення між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] кредитного договору № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] договору поруки № SR-708/299/2007 від 27.12.2007 в рахунок забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007; належне виконання кредитором своїх зобов`язань шляхом надання [PERSON] кредитних коштів у розмірі, визначеному умовами договору, а саме 34280,00 доларів США; неналежне виконання боржником [PERSON] своїх зобов`язань за договором, що виразилося у неповній та несвоєчасній сплаті грошових коштів в рахунок повернення тіла кредиту та сплати процентів за користування кредитом; розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту у сумі 25077,47 доларів США; перехід права вимоги до відповідачів за первісним позовом від ПАТ «ОТП БАНК» до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» на вказану суму заборгованості за тілом кредиту. Долучені сторонами копії банківських квитанцій та виписка з рахунку [PERSON] є належними та допустимими доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007. Суд враховує, що [PERSON] не заперечував обставини укладення кредитного договору та договору поруки, факту надання кредитних коштів, обставини того, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором ним внесено у грудні 2009 року. Дослідженням банківських квитанції та виписки з рахунку встановлено, що протягом періоду 28.01.2008-21.12.2009 Бриль ФІ. в рахунок сплати заборгованості за кредитом вніс грошові кошти у розмірі 13107,24 доларів США та 10400,00 грн, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату платежу (28.04.2009) складало 1350,65 Доларів США. Отже, загальна сума внесених [PERSON] грошових коштів протягом вказаного періоду складає 14457,89 доларів США. При цьому, відповідно до Графіку платежів до кредитного договору № CL507-703/299/2007 від 27.12.2007, [PERSON] за період 28.01.2008-21.12.2009 був зобов`язаний внести грошові кошти у розмірі 17272 доларів США, з яких 9386,30 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту, 6064,20 доларів США сплата процентів за користування кредитом, 1821,50 доларів США оплата страхового внеску; а всього протягом строку дії кредитного договору, тобто до 25.12.2014, мав внести грошові кошти у розмірі: 34280,00 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту, 12908,15 доларів США в рахунок сплати процентів за користування кредитом. Вказане дає підстави стверджувати, що Банк, діючи відповідно до п. 1.5.1.3 Частини 2 Кредитного договору № CL507-703/299/2007, спрямував грошові кошти у розмірі 3829,97 в рахунок сплати процентів за користування кредитом, а грошові кошти у розмірі 9277,27 доларів США в рахунок погашення тіла кредиту. Таким чином, несплаченою [PERSON] залишилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25002,73 доларів США. Відповідач [PERSON] всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів сплати заборгованості за тілом кредиту у вказаному розмірі ані на рахунок первісного кредитора, ані на рахунок наступних кредиторів, зокрема і на рахунок ТОВ «ДЕБТ ФОРС». При цьому, невиконання [PERSON] свого зобов`язання щодо сплати тіла кредиту за договором № № CL507-703/299/2007 порушує цивільні права та законні інтереси позивача, що є підставою для судового захисту таких прав та інтересів. Суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що позовна давність щодо вимог за первісним позовом спливла у липні 2014 року з огляду на таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Як встановлено судом, строк дії кредитного договору № CL507-703/299/2007 до 25.12.2014. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (пункт 1.9.1). У червні 2011 року кредитор засобами поштового зв`язку направив, а [PERSON] отримав рекомендований лист з вимогою про дострокове повернення тіла кредиту за кредитним договором № CL507-703/299/2007 та сплати усіх нарахувань за ним у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, надіслання боржнику досудової вимоги про дострокове погашення заборгованості змінює строк виконання основного зобов`язання та позбавляє кредитора права після цього нараховувати проценти за користування кредитом за процентною ставкою, передбаченою умовами договору. У такому випадку права та інтереси позивача забезпечені виключно частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова ВПВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12). При цьому, надіслання боржнику та отримання ним такої вимоги не свідчить про початок відліку позовної давності за вимогою про стягнення тіла кредиту. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, на яку під час судового розгляду посилався [PERSON] є нерелеватною щодо правовідносин, які виникли у цій справі, оскільки висновки цієї постанови стосуються права кредитодавця на нарахування та стягнення процентів за користування кредитом у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тоді як у справі, що розглядає, позовних вимог про стягнення процентів не заявлено, спір стосується лише заборгованості за тілом кредиту. В іншій частині висновки цієї постанови є нерелевантними з огляду на неподібність правовідносин, що склалися у справі № 444/9519/12 та у справі № 638/945/17, яка розглядається судом. Зокрема, у справі № 444/9519/12, на відміну від справи, що розглядається, позивач звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку від дня закінчення строку дії кредитного договору, що свідчило про пропуск позовної давності навіть щодо останнього платежу. У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду 23.01.2017, тобто до спливу трирічного строку від дня закінчення строку кредитного договору (25.12.2014). Суд наголошує, що до закінчення строку договору (25.12.2014) кредитор мав законні очікування, що [PERSON] виконає зобов`язання з повернення тіла кредиту у визначений договором строк (25.12.2014). Хоча умовами договору і передбачено періодичне внесення платежів, проте це не позбавляло позичальника права внести у повному обсязі грошові кошти як на погашення тіла кредиту, так і на сплату відповідних нарахувань, передбачених умовами договору, включно до 25.12.2014. Відтак, хоча кредитор і був наділений правом на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за простроченими щомісячними платежами безпосередньо після надіслання досудової вимоги, проте це не було його обов`язком. Нереалізація такого права кредитором зумовила для нього негативні наслідки, а саме позбавила права стягнути проценти за користування кредитом, проте не позбавила права стягнути заборгованість за тілом кредиту. У даному випадку, незважаючи на позбавлення кредитора права після червня 2011 року до 24.12.2014 нараховувати проценти за користування кредитом, він мав законні очікування на виконання [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення тіла кредиту у строк, передбачений договором - 24.12.2014. Оскільки в останній день строк кредитного договору позичальник не повернув тіло кредиту у розмірі 25002,73 доларів США, тому, у зв`язку зі спливом строку виконання зобов`язання, з 25.12.2014 почався відлік позовної давності за цими вимогами. Звернувшись до суду з цим позовом у січні 2017 року, позивач не пропустив строк позовної давності. Варто зазначити, що Касаційний цивільний суд у справі в подібних правовідносинах та за подібних фактичних обставин справи (щодо пред`явлення правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України) прийняв постанову від 20 травня 2020 року (справа № 0541/4463/2012), в якій відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих після надіслання та отримання досудової вимоги, виснувавши, що зі спливом 30 календарних днів з дня одержання зазначеної вимоги боржником, банк втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом та пеню; проте залишив без змін судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту. Крім того суд враховує, що долучена [PERSON] копія досудової вимоги має погану якість, є не повністю читабельною, що позбавляє суд можливості повно та об`єктивно встановити її зміст, зокрема щодо зміни строку дії договору, про що зазначає [PERSON] . Також суд зазначає, що доводи [PERSON] про необхідність рахувати позовну давність у справі саме з липня 2011 року є неспроможними з огляду на те, що суду не надано доказів отримання такої вимоги [PERSON] з точною датою вручення поштового відправлення, оскільки у разі визнання обґрунтованими доводів [PERSON] щодо початку відліку позовної давності, суд був би позбавлений можливості встановити істотні обставини справи, а саме визначити точну дату закінчення 30-денного строку від дня отримання вимоги та початку відліку у зв`язку з цим строку позовної давності. Доводи [PERSON] про вручення йому вимоги у червні 2011 року ґрунтуються на припущеннях. З урахуванням викладених обставин, зокрема строк дії договору та дату подання цього позову, зважаючи на те, що позовні вимоги ТОВ «ДЕБТ ФОРС» пред`явлено лише щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні клопотання про застосування позовної давності. Доводи позивача про надання кредиту у гривнях, а не в доларах США ґрунтуються на припущеннях та спростовуються змістом договору та додатками до нього. Позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору на підставі ст. 203, 215, 235 ЦК України [PERSON] не заявлено, а його доводи не спростовують правомірність кредитного договору. Крім того, доводи [PERSON] про валюту зобов`язання є суперечливими з огляду на його попередню поведінку, а саме погашення заборгованості саме в доларах США. Щодо можливості укладення договору та стягнення боргу в іноземній валюті суд зазначає таке. Як зазначалось вище, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст. 533 ЦК України). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи [PERSON] про неправомірність стягнення заборгованості в іноземній валюті. Щодо доводів [PERSON] про недійсність договору купівлі-продажу портфеля заборгованості та, як наслідок, нікчемність наступних договорів між ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «Вердик Капітал» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпцію правомірності договорів між ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «Вердик Капітал» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» [PERSON] не спростував. Доводи [PERSON] не свідчать про недійсність чи нікчемність договорів. Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України», а також наступних договорів, такі договори у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний), за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду цієї справи, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеній статтею 204 ЦК України. Суд враховує, що [PERSON] у травні 2024 року подав заяву про зміну предмету зустрічного позову, в якій просив визнати недійсною частину договору факторингу від 12.11.2010. Проте, у зв`язку з пропущенням [PERSON] строку на подання цієї заяви, суд ухвалою від 11 листопада 2025 року залишив цю заяву без розгляду. Доводи [PERSON] про відсутність у кредиторів, за винятком ЗАТ «ОТП Банк», генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування, суд відхиляє, оскільки фінансову операцію щодо надання валютного кредиту [PERSON] виконав ЗАТ «ОТП Банк», тоді як наступні кредитори здійснювали послуги з факторингу, ліцензування яких Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» (в редакції на час укладення договорів) не передбачало ліцензування цієї послуги. Наявність у юридичної особи статусу фінансової установи є достатньою підставою для надання послуг з факторингу. Як встановлено судом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Кампсіс Фінанс» (право вимоги з 10.03.2023 до 22.05.2023) та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» на час укладення відповідних договорів мали статус фінансових установ та були включені до Державного реєстру фінансових установ, що підтверджується відомостями у відповідному Державному реєстрі на сайті Національного банку України https://kis.bank.gov.ua/ , зокрема ТОВ «ОТП Факторинг Україна» включено до реєстру - 03.12.2009, втратив статус 20.08.2015, тоді як договір укладено 12.11.2010; ТОВ «Вердикт Капітал» - 04.02.2010 (включено) - 20.04.2023 (виключено), договір укладено 17.09.2018; ТОВ «ДЕБТ ФОРС» - включено: 28.05.2020, виключено: 28.06.2024, договір укладено 22.05.2023; ТОВ «Кампсіс Фінанс» - включено: 26.05.2020, виключено: 21.07.2023, договір 10.03.2023. У зв`язку з викладеним вище, враховуючи що умови договорів відповідають положенням ст. 1079 ЦК України, обставин, які би свідчили про нікчемність договорів не встановлено, тому суд відхиляє за необґрунтованістю доводи [PERSON] про неправомірність відступлення права вимоги за кредитним договором. Доводи [PERSON] про неналежне оформлення доказів (витяг з Реєстру боржників) не спростовують ані правомірність укладення договорів факторингу та купівлі-продажу кредитного портфелю, ані переходу до ТОВ «ДЕБТ ФОРС» права вимоги за кредитним договором. При цьому, на переконання суду, послідовний фактичний перехід кредитної справи від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «Вердикт Капітал», ТОВ «Кампсіс Фінанс» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС» свідчить про реальне укладення та виконання сторонами цих договорів. Щодо доводів [PERSON] про незаконність нарахування процентів, то вони не стосуються предмету спору за первісним позовом, оскільки позовних вимог про стягнення процентів не заявлено. Щодо доводів [PERSON] про необґрунтованість суми заборгованості у зв`язку з відсутністю розрахунку заборгованості, то відсутність складеного позивачем розрахунку, як одного із доказів у справі, не позбавляє суд права самостійно перевірити розмір заборгованості, враховуючи умови договору, суму кредиту, розмір плати за користування кредитом (проценти), та здійснені боржником погашення заборгованості. Варто наголосити, що з огляду на принцип змагальності, сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються, не вдаючись до концепції «негативного доказу». Тягар доказування у даному випадку розподіляється таким чином, що кредитор зобов`язаний довести обставини укладення кредитного договору на відповідних умовах та надання кредитних коштів позичальнику (тобто належне виконання умов договору), а позичальник повинен довести належне виконання договору зі свого боку, тобто повернення тіла кредиту та сплати процентів відповідно до умов договору. Наявність або відсутність розрахунку будь-якої зі сторін не має виняткового доказового значення, оскільки оцінюється в сукупності з іншими доказами у справі (зокрема, первинні документи). Оскільки розрахунок заборгованості повністю залежить від волі сторони, яка його складає та подає, тому цей доказ є похідним від банківських виписок та первинних документів (квитанцій тощо), і у разі невідповідності такого розрахунку первинним документам, суд не бере його до уваги, самостійно здійснюючи розрахунок заборгованості. Таким чином, судом виходячи з умов договору, виданої суми кредиту, графіку платежів, на підставі наданих сторонами виписок з рахунку та копій банківських квитанцій встановлено обґрунтованість розміру заборгованості [PERSON] за тілом кредиту у сумі 25002,73 доларів США. Решта доводів [PERSON] не є істотними, а тому не підлягають окремій оцінці. Вирішуючи питання про валюту виконання зобов`язання згідно з рішенням суду, суд враховує, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) та Верховного Суду у постанові від 5 лютого 2020 року у справі №750/2000/18 Таким чином, суд стягує з [PERSON] заборгованість саме у валюті, яка передбачена кредитним договором, а саме в доларах США, гривневий еквівалент якої буде визначатися виконавцем (у разі відкриття виконавчого провадження) на час виконання рішення (стягнення відповідних грошових коштів). У зв`язку з викладеним, суд задовольняє позовні вимоги за первісним позовом ТОВ «ДЕБТ ФОРС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CL507-703/299/2007 у розмірі 25002,73 доларів США. У задоволенні решти позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 74,74 доларів США суд відмовляє за необґрунтованістю, оскільки заборгованість у вказаному розмірі не підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. Так судом встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» і подальші кредитори відступали суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25002,73 доларів США, а не 25077,47 доларів США, про які зазначає позивач у прохальній частині позову. Також, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] як солідарного боржника з огляду на таке. Порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Договором поруки не було встановлено конкретний строк, після настання якого порука припиняється, а тому у даному спорі підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України (у вказаній редакції), відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Ураховуючи, що строк договору закінчився 24.12.2014, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду в січні 2017 року, то слід визнати, що позивач пропустив встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк на звернення з позовом до поручителя, тобто порука на день звернення до суду з цим позовом припинилася. З урахуванням викладеного, у зв`язку з припиненням поруки 24.06.2015 року, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] на підставі договору поруки. Щодо вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про припинення договору поруки, то суд зазначає, що він не був стороною договору поруки, відтак у зв`язку з відсутністю порушеного права, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про припинення договору поруки, оскільки відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою підставою для відмови в позові, і в такому разі суду не потрібно перевіряти обраний позивачем спосіб захисту або оцінювати спір по суті. Це випливає з судової практики, зокрема, з висновків об`єднаної палати Верховного Суду, які наголошують, що якщо право позивача не порушено, то підстав для задоволення позову немає, і подальша правова оцінка є недоцільною. Відповідна правова позиція міститься в постанові КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20. Щодо позовних вимог про визнання недійсними окремих положень кредитного договору № CL507-703/299/2007, а саме п. 3.1.1, п. 3.1.2, п. 3.1.3, суд зазначає наступне. Зазначеними положеннями кредитного договору передбачено право кредитодавця нараховувати пеню та штрафи. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3)). Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (пункт 6.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Окрім наведеного, у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: - кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; - особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником) (пункт 57); - спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права (пункт 58); - застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64); - у разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту (пункт 65). Як встановлено судом, кредитор ТОВ «ДЕБТ ФОРС» не ініціював спір про стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею та штрафами. Наявні в матеріалах справи докази не свідчать про те, що кредитором були нараховані пеня або штраф. За таких обставин, з огляду на фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, належним способом захисту прав [PERSON] є заперечення проти позову кредитора або подання відповідного зустрічного позову у спорі, ініційованому кредитором, про стягнення заборгованості за пенею та штрафами. Тому, у зв`язку з неналежним способом захисту, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову про визнання недійсними окремих положень кредитного договору. З урахуванням викладеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням первісного позову (99,701963555 %), суд стягує з [PERSON] на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС» судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 9897,92 грн.

Outcome: partial