Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Бізнес позика», який діє на підставі довіреності - Памірський М.А., через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив суд: стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором № 467013-КС-003 про надання кредиту від 01.08.2023, що становить 103 969,71 гривень та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 01.08.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] укладено Договір №467013-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Позивачем 01.08.2023 року направлено [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір №467013-КС-003 про надання кредиту. 01.08.2023 року відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №467013-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор «UA-4319» на номер телефону [NUMBER] , що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті, котрий боржником було введено/відправлено. Таким чином, 01.08.2023 року між сторонами укладено Договір № 467013-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 47 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами Договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,14954256 процентів за кожен день користування кредитом. Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування проценти за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, з урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно з графіком платежів. Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 47 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] , котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). До теперішнього часу боржник свої зобов`язання за кредитним договором № 467013-КС-003 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише частково сплатила кошти в розмірі 37 315,75 гривень, чим порушила зобов`язання, встановлені договором, внаслідок чого утворилась заюоргованість за договором у розмірі 103 969,71 гривень. На підставі викладеного просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за Договором №467013-КС-003 про надання кредиту від 01.08.2023 року у розмірі 103 969,71 гривень та вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 20.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15.01.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ТОВ «Бізнес позика» Виноградова Ю.Е. до суду надійшли додаткові пояснення, де представник просить суд поновити позивачу строк для подання доказів у справі, з метою долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які є необхідними для повного та всебічного встановлення обставин справи. Також зазначає, що сторона відповідача подала клопотання про врегулювання спору за участі судді, проте сторона позивача не надає свою згоду на таке врегулювання спору та заперечує проти задоволення клопотання сторони відповідача про врегулювання спору за участі судді (призначення проведення процедури врегулювання спору за участі судді та зупинення провадження у справі). Кредитодавець готовий до позасудового врегулювання спору (наприклад з частковою оплатою позичальником певної суми заборгованості за кредитним договором та списанням решти боргу тощо). У своєму клопотанні сторона відповідача заперечує наступних юридичних фактів: укладення кредитного договору з позивачем, отримання кредитних коштів за кредитним договором, здійснення платежів за кредитним договором, наявність заборгованості за кредитним договором. Проте поданням клопотання про врегулювання спору за участі судді сторона відповідача фактично визнала здійснення відповідачем платежів за кредитним договором, боржник частково виконував свої зобов?язання. Розрахунок заборгованості грунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. Всі платежі відповідача були враховані у розрахунку заборгованості за кредитним договором. Сума заборгованості відповідача відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним логовором підрахована з урахуванням всіх платежів відповідача. Сторона позивача категорично не погоджується з твердженням сторони відповідача у її клопотанні про врегулювання спору за участі судді, що заборгованість відповідача за тілом кредиту начебто становить лише 9 684,25 гривень, оскільки відповідач відняла суму сплачених платежів за кредитним договором, не воахувавши, що платежі відповідача за кредитним договором розподілялися в тому числі на погашення його заборгованості за процентами та комісією за надання кредиту. Порушення позичальником графіку платежів закономірно призвело до збільшення загальної вартості кредиту, тому що процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня перерахування кредитних коштів та дня повернення кредиту. Встановлення у кредитному договорі процентів, які нараховуються на залишок заборгованості за кредитним договором, відповідає принципу свободи договору. Уклавши кредитний договір позичальник добровільно погодився з його умовами. ТОВ «Бізнес позика» не нараховувала та не просить суд стягнути з відповідача на користь відповідача жодну пеню чи штрафи, лише просить стягнути заборгованість по тілу кредиту, процентам та комісії за надання кредиту, які були нараховані відповідно до умов кредитного договору. Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду даної справи, є вже третім кредитним договором, який укладено відповідачем з Товариством. Отже, відповідач знала про порядок укладення кредитного договору та про всі інші типові умови кредитування в Товаристві ,а саме порядок перерахування кредитних коштів, порядок та розмір нарахованих процентів за кредитним договором, встановлення комісії за надання кредиту тощо, оскільки, вона вже давно користується послугами Товариства з надання кредитів та повністю виконувала та закривала попередні кредитні договори. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні клопотання сторони відповідача про врегулювання спору за участі судді, розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. 20.01.2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Годько І.О. до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву по справі №205/1792/24. В обґрунтування зазначено, що відповідно до матеріалів справи відповідачу по справі згідно договору надано кошти у розмірі 47000,00 гривень строком на 24 тижні, тобто до 16.01.2024 р. З позовної заяви вбачається, що на виконання умов договору [PERSON] сплачено тіло кредиту на загальну суму 37315,75 гривень. Сума недоплаченого тіла кредиту складає 47000,00 гривень - 37315,75 гривень =9684,25 гривень. У відповідача по справі змінилось матеріальне становище, а саме [INFO] помер чоловік [PERSON] , на утриманні залишилась донька [PERSON] , [INFO] , відповідач не працює, тому сума заборгованості у розмірі 103969,71 гривень є надмірно великою для відповідача, яку вона не спроможна сплатити. На їх думку, даний спір можливо вирішити в мировому порядку за умов взаємних поступок, а саме пропонують з боку відповідача погашення недоплаченої суми у розмірі 9684,25 гривень, комісії прострочених платежів у розмірі 4974,35 гривень та погашення сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 гривень. Загальна сума складає 17081,00 гривень. З боку позивача у разі сплати відповідачем загальної суми у розмірі 17081,00 гривень вважати заборгованість за кредитним договором №467013-КС-003 від 01.08.2023 р. такою, яка погашена в повному обсязі. Вважають за необхідне зазначити, що в разі погодження позивачем з вказаними вище умовами, [PERSON] гарантує підписання на вказаних умовах мирової угоди. Ухвалою суду від 28.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - Годько І.О. про врегулювання спору за участі судді. 21.01.2025 року від представника позивача ТОВ «Бізнес позика» Виноградова Ю.Е. до суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому просить суд поновити строк для подання клопотання та витребувати у АТ КБ «Приват банк» письмові докази, які становлять банківську таємницю. Ухвалою суду від 28.05.2025 року вищезазначене клопотання задоволено. Витребувано у АТ КБ «Приват банк» письмові докази, а саме відповідне рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, що підтверджував або спростував факт випуску банківської картки № [NUMBER] (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім?я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , або на ім?я іншої особи, із зазначенням ПІБ та РНОКПП такої особи; письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за 01.08.2023 року. Разом з клопотанням представник позивача надав додаткові пояснення у справі, аналогічні за змістом вищевивкладених письмових пояснень представника позивача. Крім того зазначає, що ТОВ «Бізнес позика» не має жодного відношення до банківського рахунку відповідача крім того що на вказаний ним під час укладення кредитного договору номер банківської картки (відкритий під нього банківський рахунок) здійснюється перерахування кредитних коштів. Номер банківської картки відповідача у кінці кредитного договору (у реквізитах сторін), на яку йому було здійснено перерахування кредитних коштів, був зазначений у кредитному договорі у відповідності до Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), яке було затверджено Постановою правління НБУ від 03.11.2021 №113. Номер картки для перерахування коштів за кредитним договором був вказаний відповідачем при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті. На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви був наданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи «анкета клієнта», відповідно до якого позичальником був зазначений номер банківської картки№ [NUMBER] , для перерахування на нього коштів. 29.09.2025 на виконання вищевказаної ухвали суду про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк» надійшла інформація по клієнту [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , а саме банківська карта № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) емітована (випущена) на ім`я [PERSON] . Також від АТ «КБ «Приватбанк» на адресу суду надійшла виписка по рахунку № [NUMBER] за період з 01.08.2023 року по 01.08.2023 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 01.08.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» та [PERSON] о укладено Договір № 467013-КС-003 про надання кредиту, який був підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес позика» 01.08.2023 року направлено та [PERSON] пропозицію (оферту) укласти договір №467013-КС-003 про надання кредиту, а відповідач прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 467013-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. У свою чергу ТОВ «Бізнес позика» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор «UA-4319» на номер телефону [NUMBER] (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Відповідно до п. 2.1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 47 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності (Далі - Кредит), а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит (надалі - Правила, а разом - Договір). Строк на який надається кредит 24 тижні. Термін дії договору до 16.01.2024 року. Згідно з умовами Договору кредиту пунк 2.4, сторони визначили, що плата за користування Кредитом є фіксованою та становить: стандартна процентна ставка 2,00000000 проценти, знижена процентна ставка 1,14954256 проценти, за кожен день користування Кредитом. Пунктом 3.2 Кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за Кредитом (надалі - Проценти за користування Кредитом), нараховуються за ставкою вказаною у п.2.4 договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, ів залежності від дотримання позичальником графіків платежів, що вказаний в п.3.2.3 та Додатку №1 до договору. Пунктом 3.2.3 Кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати Позичальник для належного виконання умов Кредитного договору. ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за Договором кредиту №467013-КС-003 від 01.08.2023 року виконало та надало Позичальнику [PERSON]. грошові кошти в розмірі 47 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (котрий Позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів (або платіжним дорученням). Станом на 12.02.2024 року заборгованість відповідача [PERSON] складає 103 969,71 гривень, з яких: 30 999,05 гривень - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 67 996,31 гривень - сума прострочених платежів по процентах, 4 974,35 гривень - сума прострочених платежів за комісією. Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Установлено, що кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через веб-сайт кредитодавця https://bizpozyka.com/ шляхом введення логіну особистого кабінету та паролю особистого кабінету, ввійшов до особистого кабінету та з особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подав заявку на отримання кредиту, де відповідно вказує номер свого поточного (карткового) рахунку. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Відповідно до п.п. 3.1.1. Правил надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика» після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника розміщається оферта, яка є пропозицією в розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Після отримання оферти заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор. У випадку відмови від укладення заявником договору чи не підписання його шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оферта вважається не акцептованою заявником і втрачає силу (п.п. 3.1.2, 3.1.3 Правил). Правильно застосувавши норми матеріального права, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Заявником/Кредитором та Боржником/Позичальником не був би укладений. Отже сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд по справі № 524/5556/19, що відображено в постанові від 12.01.2021 року (провадження № 61-16243св20). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати достроковогоповернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Факт виконання позивачем умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи. Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за даним кредитним договором виконав в повному обсязі. При цьому, як вбачається із виписки по рахунку відповідача [PERSON] , відповідач активно користувався кредитними коштами, наданими позивачем. Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідачем не спростовано фактичне користування кредитними коштами, що слідує з виписки за його картковим рахунком, яка міститься в матеріалах справи і яка є належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19). Суд звертає увагу, що Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, Верховним Судом у вказаній постанові наголошено, що незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказана позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду у постановах від 23.01.2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26.09.2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 02.10.2020 року у справі № 911/19/19. Посилання відповідача на несправедливість розміру нарахованих відсотків суд до уваги не приймає, оскільки положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положеннями ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як вбачається із п. 2.5. Кредитного договору комісія за надання Кредиту становить 7 050,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Суд звертає увагу, що у кредитному договорі №467013-КС-003 про надання кредиту від 01.08.2023 року комісія встановлена саме за надання кредиту, а не за його обслуговування. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звертався із заявою про розірвання кредитного договору чи визнання договору або його окремих положень недійсними. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19, встановлено правомірність дій ТОВ «Бізнес позика» щодо встановлення комісії за надання кредиту, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року) Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідач підписавши договір, у якому сторони погодили умови щодо сплати процентів та комісії, кредитні кошти отримала, розрахунок позивача, який складено відповідно до умов договору, не спростувала, внаслідок чого суд, при вирішені спору по суті відхиляє позицію останньої щодо недоведеності позивачем розміру позовних вимог. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, а також те, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, у повному обсязі доведеними з його боку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором №467013-КС-003 про надання кредиту від 01.08.2023 року у розмірі 103 969,71 гривень. Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2422,40 гривень.

Outcome: approved