Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна, про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] та Відділу примусового виконання рішень, третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна, про визнання права власності. Згідно автоматизованої системи розподілу судових справ між суддями матеріали позовної заяви були розподіленні до провадження судді Бойка О.М. В позовних [PERSON] вимогах просить суд: Визнати право власності на спадкове майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,041 га, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: [ADDRESS] , за [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Зняти арешти з майна боржника [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] : - №1983599 від 01.08.2013 року, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням юстиції, Дніпропетровська область; обтяжувач - ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області, код: 34984907; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №38288644, дата: 03.07.2013 року, видавник: старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України Сивокоз З.М.; - №12327861 від 02.12.2015 року, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням юстиції, Дніпропетровська область; обтяжувач - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код: 34984907; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №49477514, дата: 02.12.2015 року, видавник: [PERSON] , Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Дніпропетровська обл.; - №18592978 від 17.01.2017 року, зареєстрований Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обл.; обтяжувач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код: 34984907: підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника, номер: 53244569, дата: 17.01.2017 року, видавник: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, старший державний виконавець Хоменко Д.Ю.; № 28349828 від 11.10.2018 року, зареєстрований Приватним виконавцем Мосейко А.Г., Дніпропетровська обл.; обтяжувач - приватний виконавець Мосейко А.Г., код: 2560019943; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника, номер: 57391736; видавник: Приватний виконавець Мосейко А.Г. Обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] , [INFO] , має право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п`ятдесят сім), та земельну ділянку, площею 0,041 га, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: [ADDRESS] . На час відкриття спадщини позивач мешкав разом зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , а отже прийняв спадщину під час її відкриття згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 20.11.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольги Петрівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріус виніс Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.11.2024 року. У зв`язку із тим, що нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, це змусило позивача звернутись до суду із вказаним позовом. Відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву в якій просила суд визнати за нею 1/2 домоволодіння та земельної ділянки, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Обґрунтувала свій позов тим, що є дружиною померлого [PERSON] , за час шлюбу побудували садовий будинок за адресою [ADDRESS] та вважає, що має право на 1/2 частки спільного майна подружжя. В судовому засіданні позивач не з`явився, надав клопотання в якому позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась. Про час та місце була належним чином повідомлена. Клопотань не надавала. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не надавала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п`ятдесят сім), та земельну ділянку, площею 0,041 га, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: [ADDRESS] . На час відкриття спадщини позивач мешкав разом зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS] , а отже прийняв спадщину під час її відкриття згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 20.11.2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольги Петрівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріус виніс Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.11.2024 року, в якій зазначив наступне: «Мною, приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольгою Петрівною, заведено спадкову справу №9/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] . 20 листопада 2024 року [PERSON] мені подано заяву про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,041 га, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: [ADDRESS] . Згідно з документами, поданими [PERSON] , а також відповідно до матеріалів спадкової справи №1/2019, заведеної мною до майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , та спадкової справи №2/2019, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , встановлено склад спадкового майна, що залишилось па день смерті [PERSON] . Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] таким чином: 1/3 (одна третя) частка - на підставі Свідоцтва на право власності на житло, виданого 14 жовтня 1998 року Дніпропетровською районною радою Дніпропетровської області згідно з розпорядженням, (наказом) від 08 жовтня 1998 року № 713 (право власності зареєстровано в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 14 жовтня 1998 року за реєстраційним №2 1753-64); 1/6 (одну шосту) частку [PERSON] прийняв у спадщину після батька [PERSON] , померлого [INFO] , якому на підставі Свідоцтва на право власності на житло, виданого 14 жовтня 1998 року Дніпропетровською районною радою Дніпропетровської області згідно з розпорядженням, (наказом) від 08 жовтня 1998 року № 713, належала 1/3 (одна третя) частка вказаної квартири і [PERSON] був спадкоємцем 1/2 (однієї другої) частки майна [PERSON] , однак за життя не оформив своїх спадкових прав; 1/2 (одну другу) частку [PERSON] прийняв у спадщину після матері [PERSON] , померлої [INFO] , якій 1/3 (одна третя) частка вказаної квартири належала на підставі Свідоцтва на право власності на житло, виданого 14 жовтня 1998 року Дніпропетровською районною радою Дніпропетровської області згідно з розпорядженням, (наказом) від 08 жовтня 1998 року № 713, і 1/6 (одну шосту) частку цієї квартири [PERSON] прийняла у спадщину після чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , якому на підставі цього ж Свідоцтва на право власності на житло від 14 жовтня 1998 року належала 1/3 (одна третя) частка вказаної квартири, і [PERSON] була спадкоємцем 1/2 (однієї другої) частки майна [PERSON] , однак за життя не оформила своїх спадкових прав. Земельна ділянка, площею 0,041 га, кадастровий номер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН № 029564, виданого 04 лютого 1998 року, на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної Ради народних депутатів № 86 від 18 червня 1997 року; акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2724. Відповідно до вимог пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» встановлено обов`язок нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій використовувати відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном нотаріус обов`язково використовує відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В зв`язку з тим, що у мене відсутні оригінали правовстановлюючих документів, а дружина померлого батька відмовляється мені їх надавати, я змушений звернутися до суду із цією позовною заявою. Відповідно до вимог пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» встановлено обов`язок нотаріуса під час вчинення нотаріальних дій використовувати відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном нотаріус обоє язково використовує відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманою мною 20 листопада 2024 року шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться такі записи про арешт майна [PERSON] : № 1983599 від 01.08.2013 року, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням юстиції, Дніпропетровська область; обтяжувач - ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області, код: 34984907; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП382 88644, дата: 03.07.2013 року, видавник: старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області МУЮ України Сивокоз З.М.; № 12327861 від 02.12.2015 року, зареєстрований Дніпропетровським міським управлінням юстиції, Дніпропетровська область; обтяжувач - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код: 34984907; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП№49477514, дата: 02.12.2015 року, видавник: [PERSON] , Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Дніпропетровська обл.; № 18592978 від 17.01.2017 року, зареєстрований Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Дніпропетровська обл.; обтяжувач - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, код: 34984907: підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника, номер: 53244569, дата: 17.01,2017 року, видавник: відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, старший державний виконавець Хоменко Д.Ю.; - № 28349828 від 11.10.2018 року, зареєстрований Приватним виконавцем Мосейко А.Г., Дніпропетровська обл.; обтяжувач - приватний виконавець Мосейко А.Г., код: 2560019943; підстава обтяження - постанова, про арешт майна боржника, номер: 57391 736; видавник: Приватний виконавець Мосейко А.Г. За таких обставин видача свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п`ятдесят сім), та земельну ділянку, площею 0,041 га, кадастровий помер: 1221455800:01:097:0919, місце розташування якої: Дніпропетровська область, Дніпровський район, тг Слобожанська, «Івушка» садівниче товариство, земельна ділянка, буде суперечити чинному законодавству України, зокрема, пункту 4 глави 10розділу IIПорядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України …» та, у видачі свідоцтва про право на спадщину, відмовлено. Тобто через те, що спадок позивача обтяжений арештами, [PERSON] не може отримати правовстановлюючий документ на свій спадок та зареєструвати його у державному реєстрі відповідно до діючого законодавства та вільно володіти та розпоряджатися ним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 1268 ЦПК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Відповідно до ч. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так як нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у позивача виникло право на захист своїх порушених прав шляхом подання позову. Верховний Суд у постанові від 03.05.2023 року по справі №463/3251/22 вказав. «Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України». Також у вказаній постанові Верховний суду вказав. «Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору». Тобто законом у цьому випадку передбачений такий спосіб судового захисту як подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22. Також, ухвалою від 29 жовтня 2025 року було витребувано у [PERSON] ( [ADDRESS] ) належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , за її наявність станом на [INFO] . До суду надійшла копія спадкової справи №9/2019 до майна померлого [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що інших осіб, які можуть претендувати на спадщину немає. Щодо зустрічного позову, то слід вказати наступне. Останнім абзацом частини 2, ст. 16 ЦК України визначено, - Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, будь-яке порушено право заявника повинно бути захищено. Спосіб захисту такого права має відповідати всім обставинам справи у сукупності з поданими заявником доказами. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно 13 законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Натомість, зустрічний позов наданий до суду не містить жодного належного обґрунтування, доказу або посилання на докази того, що відповідачка [PERSON] має право позовної вимоги до [PERSON] , щодо частки майна, яке належало [PERSON] , оскільки як убачається із матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , вона із заявою про прийняття спадщини не зверталася та зі спадкодавцем не проживала на момент його смерті, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню у зв`язку з необґрунтованістю. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. Зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним слід залишити без задоволення. При розподілі судових витрат суд відповідно до положень ст.141 ЦПК України враховує пропорційність задоволених вимог. Оскільки первісний позов задоволено у повному обсязі, тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3734,77 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved