Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому простить: визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 64,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 446897965218, укладений 05.09.2014 між Комуністичною партією України (код ЄДРПОУ 00049147, вул. Борисоглібська, буд. 7, м. Київ, 04070) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т. Ю. та зареєстрований за№ 1714; скасувати державну реєстрацію прав [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [ADDRESS] ) на житловий будинок загальною площею 64,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 446897965218. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що Міністерство юстиції України, реалізуючи повноваження, передбачені законодавством щодо забезпечення переходу у власність держави майна, коштів та інших активів політичних партій, діяльність яких заборонено судом, встановило факт відчуження Комуністичною партією України належного їй нерухомого майна після відкриття судом провадження у справі про заборону діяльності цієї партії. Позивач вказав, що 11 липня 2014 року судом відкрито провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Міністерства юстиції України про заборону діяльності Комуністичної партії України, а вже 05 вересня 2014 року Партія уклала договір дарування житлового будинку загальною площею 64,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , який є членом керівних органів підпорядкованої районної партійної організації. Позивач наголосив, що укладення такого правочину саме після ініціювання судового процесу про заборону діяльності Партії, за умови широкого суспільного розголосу та усвідомлення Партією можливих наслідків у вигляді переходу всього її майна у власність держави, свідчить про відсутність у сторін реального наміру створити правові наслідки, передбачені договором дарування. На думку позивача, поведінка сторін договору мала характер погоджених дій, спрямованих на приховування активу та уникнення застосування правових наслідків заборони Партії. Представник позивача підкреслив, що членство набувача майна у керівних органах районної партійної організації підтверджує їх спільну обізнаність щодо розгляду справи про заборону Партії та можливості переходу її активів у власність держави. У зв`язку із цим Міністерство юстиції України вважає, що укладений договір має ознаки фіктивного правочину, оскільки він був здійснений лише для виду, без наміру на реальне передання майна, та був спрямований виключно на уникнення переходу активу у власність держави. Також позивач звернув увагу, що відповідно до статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» майно, кошти та інші активи забороненої політичної партії підлягають переходу у власність держави, а забезпечення такого переходу покладено на Міністерство юстиції України. Вчинення Партією та [PERSON] правочину після відкриття провадження у справі про її заборону, на переконання позивача, спрямоване на штучне зменшення активів Партії та порушує інтереси держави. У позовній заяві зазначено, що укладення договору дарування без реального наміру створити юридичні наслідки суперечить вимогам частини першої статті 203 ЦК України, а відповідно до статті 234 ЦК України такий правочин є фіктивним і підлягає визнанню недійсним. Позивач підкреслив, що саме характер дій сторін, їх мотив та обставини укладення договору вказують на те, що правочин був спрямований виключно на приховування нерухомого майна від подальшого переходу у державну власність. У зв`язку з цим Міністерство юстиції України просить суд визнати договір дарування недійсним, а також скасувати державну реєстрацію права власності, здійснену на його підставі, з метою відновлення становища, яке існувало до порушення, та забезпечення переходу спірного майна у власність держави в порядку, встановленому законом. 28 листопада 2023 року представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов в якому заперечив проти вимог позивача зазначивши в обґрунтування, що позовні вимоги Міністерства юстиції України не визнаються відповідачем у повному обсязі, оскільки, на його переконання, підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, а сам договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства, у межах цивільної правоздатності сторін та за наявності їх реального наміру створити юридичні наслідки. Представник відповідача вказав, що право власності на спірний житловий будинок загальною площею 64,4 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідач набув правомірно на підставі договору дарування від 05 вересня 2014 року, який був посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у встановленому законом порядку. За твердженням відповідача, після набуття права власності він відкрито й добросовісно користувався нерухомим майном за його цільовим призначенням, що підтверджується записами домової книги, а також отримав у встановленому порядку земельну ділянку для його обслуговування згідно з рішенням VII сесії Високопільської селищної ради від 04 лютого 2016 року. У відзиві також зазначено, що позов є необґрунтованим, оскільки позивач безпідставно визначив позовні вимоги як немайнові, тоді як у позові фактично заявлено майновий спір щодо нерухомого майна, а отже, відповідно до положень статті 176 ЦПК України, розмір судового збору мав визначатися виходячи з дійсної вартості такого майна. Представник відповідача послався на те, що позивач не додав до позову документів, що підтверджують сплату судового збору у належному розмірі, чим порушив вимоги частини четвертої статті 177 ЦПК України, а тому, на його думку, позовна заява підлягає поверненню позивачу в порядку статті 185 ЦПК України. Також у відзиві наведено заперечення по суті позовних вимог, у яких відповідач послався на конституційні гарантії права приватної власності, передбачені статтею 41 Конституції України, та на положення статей 203, 215, 234 ЦК України, підкресливши, що спірний договір дарування був реальним, укладеним добровільно та не спрямованим на приховування майна чи ухилення від будь-яких законних наслідків. Представник відповідача зазначив, що ознаки фіктивного правочину відсутні, оскільки сторони договору не мали наміру приховати майно, а правочин був спрямований на реальне передання будинку у власність відповідача, який фактично ним користувався та проживав у ньому разом із сім`єю. Крім того, у відзиві наведено відомості про пошкодження спірного житлового будинку внаслідок збройної агресії рф у 2022 році, що підтверджується витягом з ЄРДР, фотоматеріалами та повідомленням про пошкоджене майно, що, на думку відповідача, додатково підтверджує реальне володіння та використання майна. У відповіді на відзив поданій 15 грудня 2023 року представник позивача зазначив, що доводи представника відповідача щодо нібито неправильного визначення розміру судового збору є безпідставними, оскільки заявлені позовні вимоги про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації прав є немайновими, що прямо узгоджується з положеннями пункту 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Представник позивача наголосив, що відповідно до пункту 2 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 896 від 12 серпня 2022 року, саме на Міністерство юстиції України покладено обов`язок здійснювати розшук майна політичної партії, складати та затверджувати перелік активів, що підлягають передачі у власність держави, а тому Міністерство юстиції України є належною заінтересованою особою у спорі про визнання спірного договору недійсним та скасування державної реєстрації прав, які перешкоджають переходу такого майна до держави. У відповіді також зазначено, що спірний договір дарування від 05 вересня 2014 року має ознаки фіктивного правочину в розумінні статті 234 ЦК України, оскільки був укладений між Комуністичною партією України та [PERSON] , який є членом керівних органів підпорядкованої районної партійної організації, без наміру реального настання обумовлених договором правових наслідків та з метою уникнення подальшого переходу майна у власність держави після заборони діяльності партії. На думку позивача, характер дій сторін договору, їх взаємозв`язок та обставини укладення правочину свідчать про наявність умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, та іншими правовими позиціями Верховного Суду України щодо кваліфікації фіктивних правочинів. Представник позивача підкреслив, що укладення договору, спрямованого на приховування активу та уникнення правових наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України, порушує вимоги частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до статей 215 та 234 ЦК України спірний договір підлягає визнанню недійсним, а державна реєстрація створених ним прав - скасуванню для забезпечення переходу цього майна у власність держави. У зв`язку з викладеним представник позивача просив суд відхилити доводи відповідача, залишити відзив без розгляду та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 04 листопада 2024 року провадження у справі було зупинене, а ухвалою суду від 16 червня 2025 року його було поновлено. На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав наведених у позові. Окремо зазначив, що укладення спірного договору дарування було умисною дією сторін, спрямованою на уникнення переходу майна Комуністичної партії України у власність держави після її заборони, оскільки набувач майна є членом керівних органів підпорядкованої партійної організації, а сам правочин не мав на меті реального настання правових наслідків, що підтверджує його фіктивний характер у розумінні статті 234 ЦК України. Відповідач [PERSON] на судове засідання не з`явився, а його інтереси представляв представник [PERSON] , який проти позову заперечив та підтримав доводи, викладені у поданому ним відзиві. На судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснив, що Міністерство юстиції України не має повноважень звертатися до суду з позовом про визнання спірного договору недійсним, оскільки такий спосіб захисту не передбачено Порядком переходу у власність держави майна забороненої політичної партії та не випливає з компетенції Міністерства, яке, як стверджує відповідач, може лише здійснювати розшук майна, складати відповідні переліки та реалізовувати рішення суду про передачу активів у власність держави, але не ініціювати судові спори щодо правочинів, укладених до заборони партії. Представник відповідача наголосив, що спірний договір дарування був реальним, укладеним відповідно до вимог закону, а набуття [PERSON] права власності не має жодного відношення до процесу заборони діяльності Комуністичної партії України, що, на його думку, спростовує твердження про фіктивність правочину. Крім того, він зазначив, що відповідач відкрито користувався майном, проживав у ньому, здійснював його утримання, а також отримав у встановленому порядку земельну ділянку для обслуговування будинку, що, на його переконання, підтверджує добросовісне володіння та відсутність будь-якого умислу на приховування активу. З цих підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю. На судове засідання представник Комуністичної партії України не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток на її юридичну адресу, а також на адресу керівника Симоненка Петра Миколайовича, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Повістки за обома адресами не були вручені та повернулись до суду з відміткою оператора поштового зв`язку про відсутність адресата за відповідною адресою. Такі заходи були вжиті судом двічі. Крім зазначених обставин, вирішуючи питання про можливість проведення судового засідання без участі представника Комуністичної партії України суд також виходить з положень частини шостої статті 14 ЦПК України відповідно до якої юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Відповідач Комуністична партія України не виконав такий обов`язок та не зареєстрував свій кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, з огляду на що суд зазначає, що права відповідача, який не зареєстрував електронний кабінет, не порушуються у разі не направлення йому позивачем паперових копій процесуальних документів при поданні позову з використанням підсистеми «Електронний суд». Відповідач несе певні негативні наслідки невиконання обов`язку з реєстрації електронного кабінету. Ці наслідки прямо передбачені ЦПК України, вони є збалансованими та пропорційними, тобто не порушують основоположні принципи цивільного процесу, такі як верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом та судом, диспозитивність, гласність та відкритість судового процесу, змагальність сторін, пропорційність, зокрема, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами тощо. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №752/11445/22, від 01.02.2024 у справі №520/11344/23, від 28.03.2023 у справі №260/1322/21 (з урахуванням відмінностей у змісті процесуальних кодексів). З огляду на викладені обставини, а також враховуючи, що представник відповідача, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду, не з`явився до суду без поважних причин, не вжив заходів для реалізації свого процесуального обов`язку стосовно реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд,

Outcome: partial