Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

У грудні 2024 [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «ЗАКОН І БІЗНЕС» про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що, [INFO] на веб-сайті газети «Закон і Бізнес» розміщено статтю під назвою: «Ексначальник департаменту кібербезпеки СБУ [PERSON] збрехав щодо вартості майна його родини». У вказаній статті поширено серед необмеженого кола осіб, зокрема, наступну інформацію: «Ексначальник департаменту кібербезпеки СБУ [PERSON] збрехав щодо вартості майна його родини»; «За інформацією сайтів з продажу нерухомості ринкова вартість квартири такої площі в цьому ЖК («Busov Hill») без ремонту становить 21,5 млн грн., однак у декларації [PERSON] вказав, що квартира придбана за 12,8 млн грн. - майже вдвічі дешевше, що очевидно вказує те, що вартість квартири була занижена»; «Джерелами видання нещодавно отримано інформацію про те, що відповідно до відомостей Єдиного реєстру речових прав Міністерства юстиції, квартири у тому ж будинку навіть після початку повномасштабного вторгнення продавалися набагато дорожче, ніж вказано в декларації високопосадовця СБУ»; «Утім, на думку експертів, жодна експертиза не підтвердить таку ціну, як вказано в декларації, тому генерал [PERSON] нахабно збрехав». Позивач вважає, що наведені висловлювання містять недостовірну інформацію щодо нього, а також порушують його честь, гідність та ділову репутацію. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні 01.10.2025 представник позивача Оленський О. С. просив задовольнити позов з мотивів викладених у позовній заяві. Представник відповідача Бобов Р. В. в судовому засіданні щодо позовних вимог поклався на розсуд суду, зазначив, що наразі публікація відсутня в мережі інтернет, оскільки була видалена через декілька днів після розміщення. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що [INFO] на веб-сайті газети «Закон і Бізнес» за посиланням: [INFO] розміщено статтю під назвою: «Ексначальник департаменту кібербезпеки СБУ [PERSON] збрехав щодо вартості майна його родини». У вказаній статті поширено серед необмеженого кола осіб, зокрема, наступну інформацію: - «Ексначальник департаменту кібербезпеки СБУ [PERSON] збрехав щодо вартості майна його родини»; - «За інформацією сайтів з продажу нерухомості ринкова вартість квартири такої площі в цьому ЖК («Busov Hill») без ремонту становить 21,5 млн грн., однак у декларації [PERSON] вказав, що квартира придбана за 12,8 млн грн. - майже вдвічі дешевше, що очевидно вказує те, що вартість квартири була занижена», «Джерелами видання нещодавно отримано інформацію про те, що відповідно до відомостей Єдиного реєстру речових прав Міністерства юстиції, квартири у тому ж будинку навіть після початку повномасштабного вторгнення продавалися набагато дорожче, ніж вказано в декларації високопосадовця СБУ»; - «Утім, на думку експертів, жодна експертиза не підтвердить таку ціну, як вказано в декларації, тому генерал [PERSON] нахабно збрехав». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантовані права на свободу слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань, вільне поширення інформації, зокрема письмово. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України). Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За приписами частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до частини першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Першочерговим у даному спорі є оцінка позову на предмет недостовірності інформації, викладеній у прохальній його частині, дослідження чи є інформація, висловлена безпосередньо відповідачами, оціночним судженням чи твердженням, достовірним чи ні чи має така інформація суспільний інтерес. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 08.06.2021 у справі №918/121/20 за положеннями ст.277 ЦК України, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зазначене узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 1, 4, 15, 19 цієї постанови). Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 12 листопада 2019 року в справі №904/4494/18, провадження №12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року в справі №905/902/20, провадження №12-52гс21. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частина перша статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлює заборону на притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з частиною другою указаної статті оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v.Austria, №9815/82, §46, від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Дослідивши обставини справи, оцінивши зміст спірної інформації через призму норм законодавства, суд приходить до висновку, що вона не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не містить фактичних даних та є оціночним судженням. Інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати, дійсно стосується особи позивача, зважаючи на згадування його у статті. Разом з тим, вказана інформація не виходить за рамки суспільної моралі, висловлювання, використані в статті, не носять характер образи, приниження честі і гідності позивача, не є брутальними чи непристойними, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання вказаної інформації недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує право на захист честі, гідності і ділової репутації позивача, та про її спростування. Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.. У справі «Thorgeir Thorgeirson v.Iceland» (1992) ЄСПЛ зазначив, що незважаючи на те, що преса не повинна переступати межі, встановлені, зокрема, для «захисту репутації ... інших», вона, тим не менш, зобов`язана поширювати інформацію та ідеї з питань, що становлять суспільний інтерес. Це не лише завдання передавати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право їх отримувати. Якби було інакше, преса не змогла б виконувати свою життєво важливу роль «сторожового пса громадськості». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2024 клопотання адвоката Оленського О. С., який діє в інтересах позивача задоволено, витребувано у Київського науково-дослідного інституту судових експертиз висновки судових експертиз оцінки вартості квартири за адресою: [ADDRESS] , проведені Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, в тому числі, в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні N? 52022000000000169 від 07.07.2022. На виконання ухвали до суду надійшли витребувані документи. Отже, судом встановлено, що 07.07.2022 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №52022000000000169 за ч. 5 ст. 191, ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 368, ч. 3, ч. 4 ст. 369 КК України та розпочало досудове розслідування, яке наразі триває. Згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Bladet Tromso and Stensaas v.Norway» від 20.05.1999 (п.62) хоча засоби масової інформації не повинні переступати межі, встановлені в інтересах захисту репутації приватних осіб, вони зобов`язані поширювати інформацію та ідеї щодо питань, що становлять суспільний інтерес. Не тільки преса має завдання поширювати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право їх отримувати. Щоб визначити, чи ґрунтувалося втручання на достатніх підставах, які зробили його «необхідним», необхідно враховувати аспект суспільних інтересів у справі. Публікація, яка є предметом даного судового розгляду, є оціночним судженням, оскільки за своїм змістом не містить однозначного твердження, а є вираженням суб`єктивної думки особи щодо зазначених у ній обставин, публікація написана у формі роздумів та суджень, пов`язаних із вартістю майна ексначальника департаменту кібербезпеки СБУ [PERSON], тому викликає громадський інтерес. Крім того, публікація не містила завідомо неправдивих даних, а лише інформативний характер про відомості, які підлягають перевірці відповідними органами. Такі відомості не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, оскільки її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані та обставини стосовно особи позивача, а є висловленою думкою. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довів, що поширена інформація, яка викладена ним у тексті позову в наведеному контексті порушує його особисті немайнові права, або завдала шкоди його особистим немайновим благам. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, на позивача покладаються всі судові витрати по справі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed