Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки квартири в [ADDRESS] . Позивач зауважив, що 07.10.2016 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 894/2016. Позивач вказав, що він є єдиним спадкоємцем щодо майна [PERSON] . Під час оформлення спадщини з Реєстру заборон відчуження стало відомо про арешт, накладений «на невизначене майно, все майно» спадкодавця на підставі «ухвали АК 217855 від 03.08.2007», у зв`язку з чим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину. Позивач наголосив, що виконавче провадження не відсутнє, матеріали знищені, тому підстави для подальшого арешту відсутні, а тривале існування арешту без провадження та претензій стягувача є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном. Позивач зауважив, що арешт накладено на все майно без конкретизації, отже підлягає зняттю з усього майна. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 серпня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вирок про стягнення коштів на користь відповідача не виконаний. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з мотивів наведених в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовні вимоги з мотивів наведених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 619. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 177. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/3 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. 07.10.2016 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 894/2016, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Позивач є єдиним спадкоємцем щодо майна [PERSON] , що підтверджується довідкою № 2127/02-14/894/2016 від 04.06.2025. У Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про арешт «на невизначене майно, все майно» щодо майна [PERSON] на підставі «ухвали АК 217855 від 03.08.2007 Відділ державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві, Виконавець Онищенко О.І.», що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 07.06.2021 повідомив про відсутність матеріалів виконавчих проваджень, на підставі яких винесено постанову про арешт майна від 06.08.2007 за № 5432452, у зв`язку із закінченням строків зберігання та знищенням проваджень, що підтверджується копією зазначеного листа. Перша київська державна нотаріальна контора листом № 2944/01-16 від 13.06.2025 надала копію постанови про арешт майна від 03.08.2007, з якої вбачається, що арешт накладено в межах виконавчого провадження на виконання виконавчого листа № 1-217 від 10.05.2006, що підтверджується зазначеним листом і постановою. За вироком Оболонського районного суду м. Києва у справі № 1-217 від 13.04.2006 із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] солідарно стягнено грошові кошти у розмірі 26 638,46 грн. На запит суду відділом архівної роботи Оболонського районного суду міста Києва надано довідку про те, що кримінальна справ № 1-17/06 відносно [PERSON] засудженого 13.04.2006 за ч. 2 ст. 289 КК України знищена відповідно до «Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженого наказом Державної судової адміністрації України 11.02.2010 за № 22 за минуванням терміну зберігання. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно з ч.1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із приписами ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі № 6-26цс13 вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до положень ч. 5 ст. 59 Закону України «При виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. 1, 2 п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - постанова) позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Накладена заборона відчуження, впродовж тривалого часу за відсутності виконавчого провадження, порушує право позивача на вільне користування майном, зокрема, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб. Аналізуючи доводи відповідача про те, що вирок суду в частині стягнення завданої шкоди станом на час розгляду справи не виконаний, що, на його думку, є перешкодою для зняття арешту, суд дійшов таких висновків. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому за правилами частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України. Так, відповідно до статті 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника. Разом з тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання включаються до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між кредитодавцем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника. Суд наголошує, що правовідносини, що виникли між відповідачем і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між відповідачем і спадкоємцями, строки пред`явлення вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України, і відповідач не позбавлений права задовольнити свої вимоги у порядку, визначеному вказаними нормами. На момент звернення до суду з цим позовом та вирішення спору виконавче провадження не здійснюється, відповідач не надав доказів повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, докази звернення відповідача із заявами про заміну сторони у зобов`язанні правонаступником, вимог відповідача до спадкоємців боржника матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, збереження арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника, в даному випадку спадкоємця померлого боржника, який позбавлений можливості оформити право власності у порядку спадкування, що вказує про порушення його прав та необхідність їх захисту. Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд дійшов висновку про те, що підстав для накладення арешту на майно на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Судом під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження арешту майна, а тому, враховуючи, що позивач не позбавлений захистити свої права у порядку ст. 1281, 1282 ЦК України, позовна заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved