Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У провадження Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] , поданою у її інтересах представником адвокатом Бичковим В.В., відповідно до первісного змісту якої позивач просив стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на свою користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 405\~660, 99 грн., моральну шкоду у розмірі 68\~476,00 грн., сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу. Згодом представник позивача неодноразово подавав заяви про зменшення/збільшення розміру позовних вимог, а саме 09.07.2025, 19.09.2025, 03.10.2025, 20.10.2025, 28.10.2025. Відповідно до останньої з них, з урахуванням того, що 11.09.2025 позивач звільнилась з підприємства, просив стягнути з відповідача: заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 360\~445,00 грн., моральну шкоду у розмірі 80\~588,00 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату станом на день звільнення у розмірі 77\~035,30 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою визнаної відповідачем основної суми заборгованості, без уточнення конкретної суми, сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, судовий збір у розмірі 968,96 грн. за вимогу про стягнення вихідної допомоги, а також витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням подальших уточнень позивач зазначила про те, що вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» з 17 січня 2001 року, працювала на різних посадах, а з 2016 року на посаді головного спеціаліста. Під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем їй не виплачувалася заробітна плата у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 2021 року, розмір якої за розрахунками позивача становить 405\~660,99 грн. Окрім того вважає, що відповідачем за вказаний період було здійснено її преміювання у недостатньому розмірі, тобто нижче, ніж це нормативно передбачено, та несправедливо у порівнянні з іншими працівниками, через що просила витребувати від позивача Положення про преміювання на підприємстві. Зазначила про сумніви у достовірності обрахування відповідачем належної їй заробітної плати у контексті оподаткування, а також законності запровадження режиму простою на підприємстві. В чому саме полягають зміни в організації роботи та праці в наказах не розкрито, до відома працівників та позивача не доведено. Затримка виплати заробітної плати відобразилась у поданій відповідачем звітності щодо сплати єдиних внесків, та відповідно обмежило її можливості при автоматичному перерахунку її пенсії, як працюючому пенсіонеру. Внаслідок зазначених обставин позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у її переживаннях, пов`язаних із необхідністю, через пенсійний вік звернутись до адвоката за судовим захистом свого порушеного права, зазнавши втрат немайнового характеру. Крім того, в результаті систематичної затримки заробітної плати, вона продовжує нести моральні страждання протягом всього періоду затримки. Оцінюючи розмір моральної шкоди позивач виходить з розміру прожиткового мінімуму та для себе визначила, що за щомісячне душевне страждання відповідач має виплатити їй моральну шкоду за кожний місяць невиплати, в розмірі неповної виплати (з затримкою) заробітної плати - 0,2 прожиткового мінімуму, а за місяці повної невиплати заробітної плати в розмірі прожиткового мінімуму, оскільки прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року становить 3028,00 грн, з 01.12.2022 р. до 31.12.2023 р. - становив 2684,00 грн, з 01.07.2022 р. до 30.11.2022 р. становив 2600,00 грн, з 01.12.2021 р. до 30.06.2022 р. становив 2481,00 грн, з 01.07.2021 р. до 30.11.2021 р. становив 2379,00 грн, з 01.01.2021 до 30.06.2021 р. становив 2270,00 грн. За даними позивача, виходячи з того, що відповідач не сплачує єдиний соціальний внесок з квітня 2023 року під час часткового погашення боргу по зарплаті, позивач робить висновок що відповідач має борг по зарплаті починаючи з квітня 2023 року. Таким чином моральна шкода за цей період становить 24 156,00 грн (2684,00 грн х 9 місяців (квітень-грудень 2023 р.), 32 208,00 грн (2684,00 грн х 12 міс. (січень -грудень 2024 р.), 12112,00 грн (3028,00 грн х 3 міс (січень квітень 2025 р.) Відповідно загальний розмір моральної шкоди за період квітень 2023 р. квітень 2025 р. складає 68 476,00 грн (24 156,00 грн + 32 208,00 грн + 12112,00 грн). З урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача моральну шкоду у загальному розмірі 80\~588,00 грн. Також позивач просив суд допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць за квітень 2025 р., а в остаточній редакції позовних вимог за серпень 2021 року в сумі 10\~312,00 грн. Враховуючи заявлене позивачем клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні, ухвалою суду від 29 травня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження, та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 26 червня 2025 року від представника відповідача Новак К.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів, які складали питому вагу замовлень продукції, несе великі фінансові збитки. Звернув увагу, що протягом 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Окрім того, на думку відповідача, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду. Щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просив не стягувати його, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Окремо відповідач заперечив проти обґрунтованості попередньо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу на умовах погодинного гонорару в розмірі 1500,00 грн./год., посилаючись на типовість та малозначність спору, очевидність документально підтвердженого розміру заборгованості, без наявності спору по суті, у зв`язку із чим просив суд визначити розмір вказаних витрат у межах розумного та обґрунтованого обсягу, виходячи з усталеної судової практики у діапазоні 2000,00 3000,00 грн. Разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача надано довідку №102/80 від 25 червня 2025 року, з якої вбачається, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2021 року по березень 2025 року у загальному розмірі 262\~775, 00 грн. (а.с. 93). 29 липня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 108-116), у якому зокрема заперечив проти аргументів, щодо пропуску строків звернення до суду, посилаючись на відсутність у позивача жодних офіційних документів, з яких він би мав можливість дізнатись про порушення свого права. Офіційну довідку позивач отримала лише 07 квітня 2025 року, відповідно до суду звернулась без порушення встановленого строку. Повторно заперечив законність запровадження режиму простою на підприємстві та зміни умов праці, вказав на понаднормову тривалість робочого часу в період простою, дискримінацію позивача порівняно з іншими працівниками. На підтвердження вказаних обставин послався на відкриті дані Єдиного державного реєстру декларацій щодо генерального директора відповідача, першого заступника генерального директора, а також головного бухгалтера, вказуючи що їх рівень доходів суттєво перевищує рівень доходів позивача. Окремо наполягав на правильності розміру моральної шкоди, обрахованого позивачем, вказуючи що фактично відповідач експлуатує працю пенсіонера, незаконно під загрозою звільнення вимагає виконувати роботу навіть в режимі простою, але не виконує зобов`язання з виплати заробітної плати. 03 жовтня 2025 року від представника позивача, адвоката Бичкова В.В. надійшли додаткові пояснення у справі (а.с. 151-153), у яких суму належної з відповідача компенсації визначено у розмірі 80\~409,77 грн., вказано на порушення відповідачем вимог Податкового кодексу України. 20 жовтня 2025 року представником відповідача [PERSON] надано додаткові пояснення, щодо розміру заборгованості по заробітній платі, із розподілом по роках. Відповідач заперечив обґрунтованість вимоги позивача, щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 80\~588,00 грн, та використаної позивачем методики її розрахунку з використанням прожиткового мінімуму, як умовної «ставки» за місяць страждань (а.с. 179-183). Також, разом із поясненнями, представником відповідача надано довідку № 102/122 від 03 жовтня 2025 року, з якої вбачається, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, з урахуванням виплат при звільненні, за період з серпня 2021 року по вересень 2025 року у загальному розмірі 360\~445, 00 грн. (а.с. 187). Окрім того надано довідку № 102/132 від 16 жовтня 2025 року з якої вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] протягом її роботи за останні два місяці на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», які передували звільненню, становить 955, 15 грн. на день (а.с. 215). Присутній у судовому засіданні представник позивача адвокат Бичков В.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також заявах про зменшення/збільшення розміру позовних вимог, які подавались ним 09.07.2025, 19.09.2025, 03.10.2025, 20.10.2025, 28.10.2025. Відповідно просив стягнути з відповідача: заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, у розмірі 360\~445,00 грн., моральну шкоду у розмірі 80\~588,00 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату станом на день звільнення у розмірі 77\~035,30 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою визнаної відповідачем основної суми заборгованості, без уточнення конкретної суми, сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, судовий збір у розмірі 968,96 грн. за вимогу про стягнення вихідної допомоги, а також витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 231-233). Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, визначених у відзиві на позов, та додаткових поясненнях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», наказом № 666-вк від 11.09.2025 року звільнена за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Звернувшись до суду позивач зазначила, що відповідач не виплачував їй нараховану заробітну плату, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та при звільненні відповідач не провів з ним розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану їй заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно з довідкою № 102/122 від 03 жовтня 2025 року, виданою Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», вбачається, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати за період з серпня 2021 року по вересень 2025 року у загальному розмірі 360\~445, 00 грн. (а.с. 187). За таких обставин, суд приходить до висновку, що з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 360\~445, 00 грн., а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом 360\~445, 00 грн.; період стягнення дорівнює 28 повних місяців. Отже, розмір заробітної плати, який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 360\~445, 00 грн.\~/ 28 = 12\~873, 03 грн. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 77\~035,30 грн. суд виходить з наступного. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). З вищезазначеної довідки вбачається, що заборгованість з виплати заробітної плати станом на день ухвалення рішення позивачу не виплачена. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню, утворилась за період з серпня 2021 року по вересень 2025 року, та на теперішній час не виплачена. Позивач просить стягнути компенсацію у розмірі 77\~035,30 грн., за період з серпня 2020 року, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 236). Підставою нарахування компенсації за період більший (з серпня 2020 року), ніж період стягнення основної заборгованості по зарплаті (з серпня 2021 року), позивач зазначає те, що заробітна плата за період з серпня 2020 року була виплачена позивачу лише у 2021 році, тобто із затримкою, і про вказану обставину позивачу стало відомо лише у процесі розгляду даної справи. Суд, перевіривши вказаний розрахунок, та враховуючи, що відповідачем визнано факт несвоєчасності виплати позивачу заробітної плати за 2020 рік у 2021 році (а.с. 179 на звороті), приходить до висновку, що стягненню підлягає компенсація втрати частини заробітку згідно розрахунку позивача за період з серпня 2020 року по вересень 2025 року у загальному розмірі 77\~035,30 грн. У зв`язку з викладеним з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь позивача слід стягнути суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 77\~035,30 грн, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Крім того,\~відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~117\~КЗпП України\~у разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені статтею\~116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість місяців. Позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня звільнення, тобто з 12 вересня 2025 року по дату ухвалення рішення. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до розрахунку, наданого відповідачем, разом із додатковими письмовими поясненнями у справі, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням, обчислена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 склала 955, 15 грн. (42026,46/44 = 955, 15 грн.) (а.с. 215), відповідно загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 вересня 2025 року по дату ухвалення судового рішення (13 листопада 2025 року), тобто за 63 календарних дня затримки, складає 60\~174,45 грн. (955, 15 грн. х 63 дні = 60\~174,45 грн.). Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 80\~588,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що Державним підприємством «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» було порушено право позивача [PERSON] на своєчасне отримання заробітної плати. Відповідач тривалий час не виплачував позивачу в повному обсязі заробітну плату та не виплатив її навіть після звільнення позивача у вересні 2025 року. Отже, суд вважає, що позивач [PERSON] як працівник має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, яка виразилася у порушенні її права на своєчасне отримання заробітної плати, що призвело до порушення права на працю, та як наслідок до моральних страждань. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідача позивач вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з 2021 року та не була погашена відповідачем до теперішнього часу. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 5\~000,00\~грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо тверджень відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу своєчасно не виплачувалась, або виплачувалась не у повному розмірі заробітна плата за період з серпня 2021 року, тоді як власне письмове повідомлення про суми, які підлягають виплаті у вигляді довідки №102/38 про не виплачену заробітну плату їй було видано лише 07 квітня 2025 року (а.с. 15). З позовною заявою остання звернулася до суду 15 травня 2025 року, тобто у визначений ст. 233 КЗпП України строк. Таким чином, доводи представника відповідача про пропущення позивачем строку на звернення із вказаною вимогою до суду є необґрунтованими та такими, що спростовані матеріалами справи. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при зверненні із позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. за позовні вимоги майнового характеру про стягнення моральної шкоди, при цьому вказані вимоги були заявлені у розмірі 80\~588,00 грн., а задоволені на суму 5\~000, 00 грн., то пропорційно розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 60,07 грн. У судовому засіданні 06 листопада 2025 року суд відповідно до вимог ст. 244 ЦПК України перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши ухвалення та проголошення судового рішення на 13 листопада 2025 року. У зазначене засідання сторони не з`явились. Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Відносно вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, враховуючи що станом на 06 листопада 2025 року позивачем не надано розрахунку розміру та не сформульовано вимоги щодо конкретної суми понесених витрат, відповідно суд вважає за потрібне роз`яснити, що згідно ч.1 ст. 246 ЦПК, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, шляхом ухвалення додаткового рішення. На підставі ст. ст. 47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial