Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

28.08.2024 представник позивача, адвокат Плаксій Роман Володимирович, звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, що зареєстрований судом 10.09.2024, мотивуючи тим, що з 14.02.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Білоцерківського МРУЮ у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 143. В період їх шлюбу було придбано транспортні засоби: (1) марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; (2) марки RENAULTмодель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; (3) марки MANмодель TGA18.480, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; (4) марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; (5) марки MANмодель TGX18.440, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; (6) марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.04.2024 по справі № 357/2658/24, яке набрало законної сили 14.05.2024, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У червні 2024 року [PERSON] запропонувала [PERSON] поділити їх спільне майно, а саме транспортні засоби, але останній їй відмовив, пославшись на те, що частину автомобілів та причіп він вже продав, а інші автомобілі належать йому особисто, бо він їх використовує у своїй підприємницькій діяльності. Позивачка не давала згоди на відчуження транспортних засобів: марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , марки MANмодель TGA18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, шасі\~ [NUMBER] та марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . Тому, оскільки, транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив їх, зокрема, один з них своїй матері, без згоди позивачки, як іншого із подружжя, та не в інтересах сім`ї, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів. Також, зазначає, що позивачці дозволено керування лише транспортними засобами, які віднесені до категорії «В», що підтверджується посвідченням водія [NUMBER] . Транспортні засоби марки RENAULT модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] та марки MAN модель TGX18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] за типом ТЗ є сідловими тягачами, тому для керування даним вантажним автомобілем спеціалізованого призначення необхідне посвідчення водія з категорією «СІ», «С», С1Е, СЕ. Отже, позивачка позбавлена можливості користуватися транспортним засобами марки RENAULT модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] та марки MAN модель TGX18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , оскільки вона немає посвідчення водія з відповідною категорією. Водночас, за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] з 15.02.2017 зареєстрований фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності якого - вантажний автомобільний транспорт. Оскільки транспортні засоби марки RENAULT модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] та марки MAN модель TGX18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя, а також є неподільною річчю, зареєстровані на ім`я відповідача, знаходяться у його володінні та використовуються ним у здійсненні підприємницької діяльності, позивачка позбавлена можливості ними користуватися, адже немає посвідчення водія з відповідною категорією, сторони не домовилися про порядок поділу майна, тому спірні транспортні засоби можуть бути присуджені відповідачу, а позивачка має право на одержання від нього грошової або іншої матеріальної компенсації вартості їх частки. Тому просив у судовому порядку виділити [PERSON] в натурі у власність транспортний засіб марки «RENAULT» модель «MAGNUM АЕ 430», 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «RENAULT», модель «MAGNUM АЕ 430», 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом; виділити [PERSON] в натурі у власність транспортний засіб марки «MAN» модель «TGX 18.440», 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «MAN» модель «TGX 18.440», 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «FLIEGL», модель «SDS 350», 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «MAN» модель «TGA 18.480», 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «RENAULT» модель «PREMIUM 420», 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки «BMW» модель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] в розмірі, яка визначена судовим експертом та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 12.09.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.10.2024 11:30. 12.09.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано у Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірену копію актового запису про народження [PERSON] , [INFO] та витребувано у Територіального сервісного центру № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях належним чином завірені копії договорів купівлі-продажу транспортних засобів, на підставі яких було здійснено перереєстрацію транспортних засобів з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ): 29.09.2023 транспортного засобу марки MAN модель TGA 18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та 21.12.2023 транспортного засобу марки BMW модель Х6, 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 02.10.2024 на адресу суду від Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 16.10.2024 справу знято з розгляду, у зв`язку з оголошенням на території України повітряної тривоги та судове засідання відкладено на 18.11.2024 09:30. 16.10.2024 представник відповідача, адвокат Батура Павло Олександрович, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що 14.02.2015 сторони у справі уклали шлюб, [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . Позивачка до народження дитини та протягом трьох років після її народження не працювала. Відповідач починаючи з 2011 року працював водієм в ТОВ «ЖЛК-Україна» мав посвідчення водія з відкритими, в тому числі, категоріями С,СЕ.Ще до реєстрації шлюбу, 26.09.2012 на ім`я відповідача в ТСЦ №3242 було зареєстровано транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який був його особистою приватною власністю. Під час вагітності дружини відповідач розумів, що його заробітної плати за основним місцем роботи буде недостатньо для забезпечення своєї сім`ї, тому, вирішив розпочати власну справу і зайнятись самостійно вантажними перевезеннями. Для цього, 10.06.2015 він спочатку продав належний йому транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску номерний знак [NUMBER] , за грошову суму, що в еквіваленті на той час становила 7 000,00 доларів США. 10.06.2015 відповідач того ж дня через свого знайомого [PERSON] придбав транспортний засіб - автомобіль марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я матері [PERSON] . Вартість автомобіля на той час становила грошову суму в еквіваленті 8 900,00 доларів США. Відповідач не мав повної суми для розрахунку за автомобіль, сплатив лише частину його вартості в розмірі еквівалентному 7000,00 доларів США. Для цього використав всі грошові кошти, отримані від продажу автомобіля ВАЗ модель 211540. Іншу частину вартості придбаного автомобіля в розмірі еквівалентному 1900,00 доларів США відповідач сплачував [PERSON] частинами (в середньому по 50 доларів щомісяця) аж до вересня 2018 року, і лише після повного розрахунку зареєстрував автомобіль на своє ім`я. Так, 10.10.2018 на ім`я відповідача в ТСЦ №3242 було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль марки AULT, модель «MAGNUM АЕ 430», 2000 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Починаючи з червня 2015 року відповідач орендував причепи. На зароблені гроші у жовтні 2016 року придбав причіп до автомобіля. 01.10.2016 на ім`я відповідача в ТСЦ №3246 було зареєстровано транспортний засіб - причіп марки «FLIEGL», модель «SDS 350», 1998 року випуску, Н/ПР-ПЛАТФОРМА, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Вказаний причіп відповідач придбав за грошову суму, яка в еквіваленті на той час становила 2 000,00 доларів США - грошові кошти, зароблені ним від надання послуг з перевезення вантажним транспортом. Відповідач зрозумів: для того, щоб мати більше прибутку, він мав зареєструватись фізичною-особою-підприємцем, що він і зробив 15.02.2017, відкривши основний вид діяльності - вантажний автомобільний транспорт. Відповідач почав надавати послуги з перевезення вантажним автомобільним транспортом вже як суб`єкт підприємницької діяльності. Обсяг перевезень зростав.Відразу після реєстрації в ТСЦ на ім`я відповідача автомобіля марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, номерний знак [NUMBER] , такий автомобіль 13.10.2018 під час поїздки (чергового рейсу) неподалік м. Ізмаїл зламався - вийшов з ладу двигун. Відповідач мав намір ремонтувати даний автомобіль, однак запчастини на автомобіль були дороговартісні, поряд з цим він мав виконувати зобов`язання за договорами перевезення вантажу, тому вирішив позичити грошові кошти на придбання іншого, справного автомобіля.Для цього 19.10.2018 відповідач як фізична особа-підприємець отримав в борг у фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти в розмірі 280400,00грн, які на той час становили еквівалент 10000,00 доларів США, на придбання транспортного засобу марки MAN, модель TGA18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , і того ж дня 19.10.2018 придбав (купив) даний транспортний засіб та такою ціною на підставі договору купівлі продажу, який був зареєстрований на ім`я відповідача лише 14.12.2018 в ТСЦ №3242 та виданий номерний знак [NUMBER] .Відповідач самостійно, використовуючи автомобіль марки MAN, модель TGA18.480, 2005 року випуску, н.з. [NUMBER] , та причіп марки FLIEGL, н.з. [NUMBER] , продовжив надавати послуги з перевезення вантажним транспортом.29.01.2019 один із замовників послуг з вантажних перевезень, в рахунок оплати таких послуг (як частково наданих, так і за ті, що мали бути надані в майбутньому) передав у власність відповідачу автомобіль RENAULT, модель PREMIUM420, 2004 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , який буз зареєстрований на ім`я відповідача в ТСЦ №3242 та виданий номерний знак [NUMBER] .Для того, щоб швидше віддавати борг ФОП [PERSON] відповідач залучив свого батька [PERSON] для виконання робіт з перевезення вантажу. Батько виконував частину зобов`язань відповідача з перевезення вантажу, та віддавав йому, відповідно, частину заробітку. У зв`язку з цим, відповідач почав нарощувати обсяг своїх послуг та доходу. 15.11.2021 відповідач за рахунок коштів, отриманих ним від здійснення підприємницької діяльності, повністю повернув ФОП [PERSON] борг у розмірі 280400,00 грн. Для розширення свого бізнесу та обсягів послуг, відповідач вирішив придбати ще один вантажний автомобіль, тому, 04.01.2022 на ім`я відповідача в ТСЦ №4641 було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль марки MAN, модель TGX18.440, 2012 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який був придбаний відповідачем за грошову суму в розмірі 436800,00 грн, що на той час становило еквівалент 16000,00 доларів США, які ним того ж дня були попередньо отримані в позику від ФОП [PERSON] , для придбання вказаного вище автомобіля.24.02.2022 почалась війна. Півроку йшли активні бойові дії. Бізнес з вантажних перевезень повністю зупинився. Відповідач мав повертати ФОП [PERSON] борг, тому 25.07.2022 він, на підставі довіреності, продав причіп марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , за ціною 2000,00 доларів США. Вказані грошові кошти відповідач того ж дня повернув в рахунок часткового погашення боргу ФОП [PERSON] . Проданий причіп був перереєстрований на нового власника [PERSON] лише 10.05.2023 в ТСЦ №7142. Однак, це вже було здійснено на підставі довіреності, виданої 25.07.2022, і не відповідачем. У період війни, у зв`язку з відсутністю замовлень з перевезення, ціни на автомобілі знизились, водіїв на автомобілі відшукати було неможливо, у зв`язку з постійним обстрілом території України та мобілізацією чоловіків призовного віку. Задля погашення боргів відповідач був вимушений продати ще два автомобілі. Так, 28.09.2023 в ТСЦ №7142 було перереєстровано транспортний засіб марки RENAULT, модель PREMIUM420, 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу від 28.09.2023 №4680/23/002099, укладеного через СТ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ» з [PERSON] на [PERSON] . Автомобіль був проданий за грошову суму, яка в еквіваленті на той час становила 6000,00 доларів США.29.09.2023 в ТСЦ №3242 було перереєстровано транспортний засіб марки MAN, модель TGA18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу від 23.09.2023 №4680/23/002488, укладеного через СТ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ» з [PERSON] на [PERSON] . Автомобіль був проданий за грошову суму, яка в еквіваленті на той час становила 8000,00 доларів США. Отримані грошові кошти від продажу вказаних вище двох автомобілів 29.09.2023 відповідач повернув в рахунок погашення боргу ФОП [PERSON] . Майже відразу на наступний день, відповідач випадково дізнався про продаж автомобіля марки BMW, модель Х6, 2008 року випуску, за низькою ціною в розмірі 10000,00 доларів США. Вирішив його придбати, щоб продати дорожче, і заробити на різниці, однак для цього власних коштів відповідач не мав, тому 01.10.2023 позичив у своєї матері [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США для придбання вказаного вище автомобіля BMW. 03.10.2023, на ім`я відповідача в ТСЦ №3242 був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки BMW, модель Х6, 2008 року випуску, універсал, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі - продажу від 01.10.2023 №8517/23/000983. Однак, покупця на автомобіль відповідач не знайшов, віддавати борг було нічим, тому за домовленістю з матір`ю, у рахунок існуючого боргу, відповідач переоформив на ім`я матері автомобіль марки BMW, модель Х6, 2008 року випуску. Таким чином, 21.12.2023 в ТСЦ №3242 було перереєстровано транспортний засіб - автомобіль марки BMW, модель Х6, 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.12.2023 №3242/23/4210155, укладеного в ТСЦ МВС №3242 РСЦ ТСЦ МВС в Київській області з [PERSON] на його матір [PERSON] . Отже, у відповідача залишився в робочому стані лише один новіший автомобіль марки MAN, модель TGX18.440, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який він використовував для заробітку.Автомобіль марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, номерний знак [NUMBER] , так і залишився стояти зламаним на стоянці у знайомого [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , де знаходиться до сих пір, з обліку не знятий. З того часу з автомобіля періодично знімались та продавались запчастини, коли на них був покупець.Той факт, що відповідач втратив заробіток, мало часу був вдома, призвів до погіршення сімейних відносин з позивачкою. Тому, в лютому 2024 позивачка звернулась з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач до останнього дня надіявся зберегти шлюб, не думав, що відсутність коштів призведе до його розірвання. Але, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 12.04.2024 шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. Згодом у дружини з`явився інший чоловік - [PERSON] , її кум, який, як виявилось, і був справжньою причиною розірвання стосунків. Відповідач не заперечує того факту, що спірні автомобілі набувались в період шлюбу. Але, відповідач зазначає, що не підлягають поділу транспортні засоби, які були відчужені в період шлюбу, оскільки вони відчужувались за усною згодою позивачки, в інтересах сім`ї, з попереднім обговоренням перспектив здійснення відповідачем підприємницької діяльності, з метою отримання прибутку від підприємницької діяльності і використання його як на потреби сім`ї (придбання продуктів харчування, речей домашнього вжитку, одягу, побутової техніки, автомобіля марки «Peugeot605», 1996 року випуску для дружини, спільного відпочинку тощо), так і з метою збільшення прибутку від підприємницької діяльності, в тому числі й погашення існуючих боргів, які природно утворювались під час підприємницької діяльності відповідача. Ніяких транспортних засобів відповідач не приховував. Більш того, транспортні засоби набувались відповідачем або за кошти отримані ним від підприємницької діяльності, або за кошти отримані ним в борг в процесі підприємницької діяльності. При цьому такі борги знову таки погашались відповідачем за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності.Таким чином, на момент існування даного спору поділу підлягають лише два автомобілі:автомобіль марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що перебуває в несправному стані та автомобіль марки MAN, модель TGX18.440, 2012 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] . Відповідач визнає, що з нього має бути стягнута, половина вартості вказаних транспортних засобів, однак не погоджується з їх ціною, зазначеною в описовій частині позовної заяви.Відповідач зазначає, що в зв`язку з розглядом даної справи у суді першої інстанції поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 000,00 грн. Тому, просив позов задовольнити частково, виділити [PERSON] в натурі у власність транспортний засіб марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки RENAULT, модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , в розмірі, яка визначена судовим експертом, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частки дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу марки MAN, модель TGX18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , в розмірі, яка визначена судовим експертом та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 17.10.2024 представник позивача, адвокат Плаксій Роман Володимирович, подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що у справі, що розглядається: матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, що спірне майно було придбано фізичною особою підприємцем за кошти саме від його підприємницької діяльності; сама по собі наявність у відповідача коштів, отриманих від продажу особистого майна та за договорами позики, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірні транспортні засоби були придбані саме за ці кошти без надання відповідних доказів; спростування презумпції спільності майна подружжя, шляхом використання договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна), не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим; твердження відповідача про продаж 25.07.2022 причепа по довіреності, не ґрунтується на нормах закону; відповідачем не надано доказів, які підтверджують розмір витрачених коштів на купівлю спірного майна, а також розміру отриманих коштів від продажу цього майна. Отже, відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 22.10.2024 на адресу суду від Територіального сервісного центру № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 18.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Білоцерківського відділу ДРАЦС у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію щодо актового запису про одруження [PERSON] , [INFO] та судом постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків. 18.11.2024 судом постановлено ухвалу, якою призначено у справі судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якою доручено експерту Петрушанку Вадиму Федоровичута зупинено провадження у справі. 25.11.2024 на адресу суду від Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла відповідь на ухвалу суду про витребування доказів. 29.01.2025 на адресу суду надійшли висновки експерта №11 від 22.01.2025, №12 від 22.01.2025 та №14 від 24.01.2025 згідно ухвали суду від 18.11.2024. 06.02.2025 судом постановлено ухвалу, якою поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 11.03.2025 11:30. 11.03.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на\~ 03.04.2025 14:00. 03.04.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви в судовому засідання до 01.05.2025 14:00, для виклику свідків. 01.05.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви в судовому засідання до 19.05.2025 15:00, для виклику інших свідків. 19.05.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви в судовому засідання до 08.07.2025 14:00, для виклику свідків. 08.07.2025 судом постановлено ухвалу, якою здійснено примусовий привід у судове засідання, призначене на 29.07.2025 - 14:00 свідків: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ;\~ [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . 08.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 29.07.2025 14:00, для виконання ухвали про примусовий привід свідків. 29.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про оголошення перерви в судовому засідання до 04.09.2025 14:00, для приводу свідків. 04.09.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 02.10.2025 14:00, для повторного виклику свідків [PERSON] та [PERSON] 02.10.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 28.10.2025 15:00, для повторного виклику та приводу свідка [PERSON] .. 28.10.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та згідно ч.1 ст. 224, ч.6 ст. 259 ЦПК України, відкладення ухвалення та проголошення судового рішення на 07.11.2025 14:00. Позивачка - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Представник позивачки адвокат Плаксій Роман Володимирович у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, просив його задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, докази таких витрат надано до суду. Також, зазначив, що в період шлюбу було придбано 6 транспортних засобів, 4 з яких продано без згоди позивачки, тому, позивачка просить стягнути компенсацію, а 2 транспортні засоби знаходяться у відповідача, які він використовує, вони є неподільними, тому також позивачка просить стягнути компенсацію вартості цих авто. Транспортний засіб БМВ є легковим автомобілем, тому відповідач, як ФОП, який займався вантажними перевезеннями не міг його використовувати для ФОП. Представник відповідача адвокат Батура Павло Олександрович у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки докази таких витрат подано. Також, зазначив, що відповідач\~ як ФОП купував, продавав\~ у межах діяльності майно, яке не приховував та використовував вільно та відкрито. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтримав думку свого представника щодо часткового визнання позовних вимог. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Ч.1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 14.02.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2024 року у справі № 357/2658/24, яке набрало законної сили 14.05.2024, шлюб між ними було розірвано, від спільного проживання вони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією паспорта позивачки, копією відповіді на запит з ЄДДР №779950 від 11.09.2024, копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2024 року у справі № 357/2658/24, копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.07.2015. Також, встановлено, що 07.12.2024 позивачка [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на « [PERSON] », у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] , [INFO] , має посвідчення водія категорії «В», у період з 2019 по 2023 рік включно, працювала та отримувала заробітну плату, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.12.2024, копією посвідчення водія серії [NUMBER] та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Встановлено, що батьками відповідача [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (державна реєстрація народження проведена на підставі ст. 126 СК України), які 28.05.2005 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією актового запису про народження №1, копією актового запису про шлюб №1 та повними витягами №00046958887 і №00048114804 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження та шлюб відповідно. Також, встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 15.02.2017 є фізичною особою-підприємцем (вид діяльності вантажний автомобільний транспорт), отримав дохід як самозайнята особа в період з першого кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 року на загальну суму 5104348,00 грн, має посвідчення водія категорії «А», «В1», «В», «С1», «С», «D»,«D1», «CE»,\~ що підтверджується копією відповіді на запит з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомостями ПФУ про застраховану особу, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків такопією посвідчення водія серії [NUMBER] . Згідно інформації наданої Територіальним сервісним центром № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях №31/33/3242-261 від 26.07.2024, №31/33/3242-317 від 09.08.2024, №31/33/3242/41-аз-44-2024 від 21.08.2024, №31/33/3242/125-аз-120-2024 від 02.10.2024, вбачається, що за [PERSON] в період з 14.02.2015 по 14.05.2024 були зареєстровані наступні транспортні засоби: 1) 01.10.2016 в ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях було зареєстровано транспортний засіб марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, Н/ПР-ПЛАТФОРМА, шасі № [NUMBER] , повна маса - 35000 кг, маса без навантаження - 6900 кг, номерний знак [NUMBER] та 10.05.2023 даний транспортний засіб в ТСЦ МВС №7142 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.11.2022 № 6171/22/005272, укладеного через Уманська філія ТОВ «Логістик-транс сервіс»; 2) з 10.10.2018 в ТСЦ № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях зареєстровано транспортний засіб марки RENAULTмодель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса - 19000 кг, маса без навантаження - 7500 кг, об`єм двигуна - 11900 см. куб., номерний знак [NUMBER] , який у вказаний період не відчужувався;3) 14.12.2018 в ТСЦ № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях було зареєстровано транспортний засіб марки MANмодель TGA18.480, 2005 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса 18000 кг, маса без навантаження - 7400 кг, об`єм двигуна - 12816 см. куб., номерний знак [NUMBER] та 29.09.2023 даний транспортний засіб в ТСЦ №3242 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.09.2023 №4680/23/002488, укладеного через СГ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ»; 4) 30.01.2019 в ТСЦ № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях було зареєстровано транспортний засіб марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса - 19000 кг, маса без навантаження - 6997 кг, об`єм двигуна - 11100 см. куб., номерний знак [NUMBER] та 28.09.2023 даний транспортний засіб в ТСЦ № 7142 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.09.2023 №4680/23/002099, укладеного через СГ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ»; 5) з 04.01.2022 в ТСЦ № 4641 РСЦ ГСЦ МВС зареєстровано транспортний засіб марки MANмодель TGX18.440, 2012 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса - 18000 кг, маса без навантаження - 7925 кг, номерний знак [NUMBER] та 11.09.2024 даний транспортний засіб в ТСЦ МВС №3242 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного через СГ від 11.09.2024 №7214/24/009571;6) 03.10.2023 в ТСЦ № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях було зареєстровано транспортний засіб марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, універсал, кузов № [NUMBER] , повна маса - 2725 кг, маса без навантаження - 2150 кг, об`єм двигуна - 2993 см. куб., номерний знак [NUMBER] та 21.12.2023 даний транспортний засіб в ТСЦ МВС № 3242 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.12.2023 № 3242/23/4210155. Згідно висновку експерта №11 від 22.01.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф., ринкова вартість транспортного засобу марки MAN TGX 18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , станом на 27.08.2024 складає 635560,00 грн. Згідно висновку експерта №12 від 22.01.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф.ринкова вартість транспортного засобу марки BMW Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , станом на 27.08.2024 складає 589780,00 грн; ринкова вартість транспортного засобу марки FLIEGL SDS 350, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] станом на 27.08.2024 складає 362324,00 грн; ринкова вартість транспортного засобу марки MAN TGA 18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] станом на 27.08.2024 складає 419380,00 грн; ринкова вартість транспортного засобу марки RENAULT PREMIUM 420, 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] станом на 27.08.2024 складає 403250,00 грн. Згідно висновку експерта №14 від 22.01.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф. ринкова вартість транспортного засобу марки RENAULT MAGNUM АЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , станом на 27.08.2024 складає 64860,00 грн. При вирішені спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на зміст ст. 61 СК України, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст. 68 та ст. 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, у постанові Верховного Суду від 18.03.2023 у справі №344/5528/22, у постанові від 10.04.2025 у справі № 686/10668/23. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Встановлено, що у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано транспортні засоби: 1) марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; 2) марки RENAULTмодель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; 3) марки MANмодель TGA18.480, 2005 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; 4) марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] ; 5) марки MANмодель TGX18.440, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] ;6) марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] ,тому є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що відповідач не оспорює презумпцію спільності права власності на вищевказане майно. Також, судом встановлено, що у період перебування шлюбу відповідачем [PERSON] було відчужено на користь третіх осіб транспортні засоби, а саме: [NUMBER] , 1998 року випуску, марки MANTGA18.480, 2005 року випуску, марки RENAULTPREMIUM420, 2004 року випускута марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . Вищезазначені обставини не заперечуються відповідачем у справі та у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Представник позивачки, адвокат Плаксій Р.В. у підтвердження позовних вимог зазначає, що позивачка не давала згоди на відчуження транспортних засобів марки FLIEGLSDS350, 1998 року випуску, марки MANTGA18.480, 2005 року випуску, марки RENAULTPREMIUM420, 2004 року випуску та марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] . Тому, оскільки вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, але відповідач відчужив їх, зокрема, один з них своїй матері, без згоди позивачки, як іншого із подружжя та не в інтересах сім`ї, то позивачка має право на компенсацію вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів. Водночас, представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, зазначає, що не підлягають поділу транспортні засоби, які були відчужені в період шлюбу, оскільки вони відчужувались за усною згодою позивачки, в інтересах сім`ї, з попереднім обговоренням перспектив здійснення відповідачем підприємницької діяльності, з метою отримання прибутку від підприємницької діяльності і використання його як на потреби сім`ї (придбання продуктів харчування, речей домашнього вжитку, одягу, побутової техніки, автомобіля марки «Peugeot605», 1996 року випуску для дружини, спільного відпочинку тощо), так і з метою збільшення прибутку від підприємницької діяльності, в тому числі й погашення існуючих боргів, які природно утворювались під час підприємницької діяльності відповідача. Ніяких транспортних засобів відповідач не приховував. Більше того, транспортні засоби набувались відповідачем або за кошти отримані ним від підприємницької діяльності, або за кошти отримані ним в борг в процесі підприємницької діяльності. При цьому такі борги знову таки погашались відповідачем за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності. Щодо вказаних обставин суд виходить з наступного. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України). Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що «пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, а тому саме по собі використання спірного майна в підприємницькій діяльності, не спростовує поширення на спірне майно правового режиму спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-1752цс15, у постанові Верховного суду від 02.09.2020 у справі № 318/1863/17, від 21 квітня 2020 року у справі № 394/1155/14-ц, від 06.12.2021 у справі № 161/7804/19. Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 640/16611/18. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна з урахуванням положень ст. 71 СК України, відповідно до якої речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності, а вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 у справі №734/2887/17). Також, слід зазначити, що доходи від підприємницької діяльності, набуті одним із подружжя під час шлюбу, можуть або накопичуватись або витрачатись. Відповідно, що доходи, набуті під час шлюбу та витрачені в інтересах сім`ї, не можуть бути повторно окремим предметом поділу. Відповідна позиція викладена в постанові Верховного суду від 05 липня 2023 року по справі № 295/98/21, де суд касаційної інстанції зазначив, що доходи від підприємницької діяльності були отримані одним із подружжя, проте ці доходи витрачені під час перебування в шлюбі в інтересах сім`ї, що створює обов`язки для другого з подружжя, оскільки майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК України). Судом встановлено, що з 15.02.2017 відповідач - [PERSON] , є фізичною особою-підприємцем (вид діяльності вантажний автомобільний транспорт) та за період з першого кварталу 2017 року по 4 квартал 2021 року отримав дохід на загальну суму 5104348,00 грн. З інформації наданої Територіальним сервісним центром №3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях №31/33/3242/125-аз-120-2024 від 02.10.2024, вбачається, що за [PERSON] 26.09.2012 було зареєстровано транспортний засіб марки ВАЗ модель 211540, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см., номерний знак [NUMBER] , та 10.06.2015 даний транспортний засіб у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Біла церква, Білоцерківського та Сквирського районів УДАІ ГУ МВС України у Київській області перереєстровано на [PERSON] на підставі довідки-рахунок від 10.06.2015 ААЕ241753. Отже, 10.06.2025 відповідачем було продано належний йому на праві особистої приватної власності транспортний засіб ВАЗ 211540, 2012 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Також, у той самий день ним було придбано транспортний засіб марки RENAULT модель MAGNUMАЕ 430, 2000 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача лише 10.10.2018 (номерний знак [NUMBER] ), що підтверджується копією розписки [PERSON] від 10.06.2025, у якій остання зазначила, що в результаті продажу та передачі ФОП [PERSON] належного їй автомобіля марки RENAULTMAGNUMАЕ 430, шасі № [NUMBER] , отримала від останнього грошову суму, що в еквіваленті становить 7000 доларів США. Продаж автомобіля здійснено за 8900 доларів США та залишок в сумі 1900 доларів США ФОП [PERSON] має повернути не пізніше 10.06.2018. Вказана обставина також підтверджується показами свідка [PERSON] ( [INFO] ), яка у судовому засідання дала показання, що відповідача вона знає, це друг її сина [PERSON] , у 2015 році познайомилися. Автомобіль Магнум хотів у неї придбати відповідач за 8900 доларів США, 7000 доларів США він їй виплатив, а решту виплатив поступово до жовтня 2018 року, тоді вони переоформили автомобіль. Авто 2000 року випуску, синього кольору було зареєстровано на неї, вона вкладала в цей автомобіль кошти. 10.06.2015 відповідач сплатив 7000 доларів США, 1900 доларів США виплачував поступово за договором позики, про це вказала в розписці, яка міститься в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 116) та яку вона сама писала. Вона не бачила з яких рахунків знімав гроші відповідач, решту віддавав по 50 доларів США, але розписки вона не писала. У подальшому, вказаний транспортний засіб марки RENAULTMAGNUMАЕ 430, номерний знак [NUMBER] , зламався (вийшов з ладу двигун) та відповідач залишив зламаний автомобіль на безоплатній стоянці свого знайомого [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями фотоматеріалів, копією висновку експерта №14 та не заперечується позивачкою. 01.10.2016 відповідач - [PERSON] придбав транспортний засіб марки FLIEGLSDS350, 1998 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який використовував у своїй господарській діяльності, з метою отримання прибутку, будучи ФОП, що підтверджується товарно-транспортними накладними за 2018 та 2019 роки та який 10.05.2023 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.11.2022 № 6171/22/005272, укладеного через Уманська філія ТОВ «Логістик-транс сервіс». Встановлено, що 19.10.2018 з метою придбання транспортного засобу марки MAN модель TGA18.480, 2005 року випуску, сідловий тягач, номерний знак [NUMBER] , відповідач [PERSON] отримав у ФОП [PERSON] позику у розмірі 280400,00 грн, що на момент позики за курсом НБУ становить еквівалент 10000 доларів США, які він зобов`язався повернути в такому самому еквіваленті до 31.12.2021, що підтверджується копією розписки ФОП [PERSON] від 19.10.2018, з якої також вбачається, що відповідач 15.11.2021 грошові кошти в розмірі 280400 грн ФОП [PERSON] повернув та останній претензій немає, та копією витягу з ЄДРЮОФОГФ. Вказана обставина підтверджується також показами свідка [PERSON] ( [INFO] ), який у судовому засіданні дав показання, що позивачку не знає, а відповідача знає з 2014 року, він з відповідачем займається перевезенням вантажів, крім того, на одній стоянці їхні «Мани» стоять. Він ФОП, діяльність перевізник вантажний, відповідач також здійсню вантажні перевезення, тому він теж є ФОП. Між ним та відповідачем робочі відносини, інколи допомагали фінансово один одному. Відповідач у нього взяв восени 2018 року в борг 280000,00 грн, розписку написав, у 2021 році він віддав гроші і я йому повернув розписку, на якій він робив запис про те, що відповідач гроші за розпискою повернув. Вказана розписка наявна в матеріалах справи (Т. 1 а.с. 121). Відповідач брав гроші для придбання авто МАН білого кольору. Однак, при купівлі МАН білого кольору він присутнім не був, продавця не бачив. Транспортний засіб марки MAN модель TGA18.480, 2005 року випуск, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , був зареєстрований на відповідача - [PERSON] лише 14.12.2018 в ТСЦ №3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях, який він використовував у своїй господарській діяльності, з метою отримання прибутку, будучи ФОП, що підтверджується товарно-транспортними накладними за 2019 та 2020 роки, та який 29.09.2023 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.09.2023 №4680/23/002488, укладеного через СГ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ». Також, в ході здійснення своєї господарської діяльності, використовуючи доходи від здійснення підприємницької діяльності, відповідач - [PERSON] 30.01.2019 придбав транспортний засіб марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який 28.09.2023 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.09.2023 №4680/23/002099, укладеного через СГ ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ». Встановлено, що 04.01.2022 з метою придбання транспортного засобу марки MAN модель TGX18.440, 2012 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , відповідач - [PERSON] отримав у ФОП [PERSON] грошову позику у розмірі 436800,00 грн, що на момент позики за курсом НБУ становить еквівалент 16000 доларів США, які він зобов`язався повернути в такому самому еквіваленті до 04.01.2024, що підтверджується копією розписки ФОП [PERSON] від 04.01.2022, з якої також вбачається, що відповідач 25.07.2022 повернув ФОП [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000 доларів США та 29.09.2023 повернув ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 14000 доларів США. На підтвердження вказаних обставин свідок [PERSON] надав до суду заяву в якості свідка, у якій справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Михайловським А.Т. та зареєстрована в реєстрі за №1217. Однак, суд не враховує вказані покази свідка [PERSON] , які надані в нотаріальній конторі та посвідчені нотаріусом, оскільки такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством не передбачено, окрім того, вказаний свідок був знятий з допиту у судовому засіданні за клопотанням відповідача. Слід зазначити, що у ст. 90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 69 ЦПК\~ свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Отже, надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом в цивільному процесі не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання такому свідку (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц). Встановлено, що 01.10.2023 для придбання транспортного засобу марки BMWХ6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] відповідач [PERSON] отримав у [PERSON] грошову позику у розмірі 10000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01.12.2023, що підтверджується копією розписки [PERSON] від 01.10.2023, з якої також вбачається, що відповідач 21.12.2023 в рахунок погашення боргу передав [PERSON] автомобіль марки BMWХ6, 2008 року випуску, кузов№ [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , яка буде оформлена договором купівлі продажу. Вказана обставина підтверджується також показами свідка [PERSON] ( [INFO] ), яка у судовому засідання дала показання, що відповідач є її сином. В 2015 році сторони одружилися. У сина\~ було авто ВАЗ, але він вирішив його продати і купити вантажне авто для перевезення вантажів і збільшення заробітку для утримання сім`ї, так як народилася дитина. Для купівлі вантажного авто були використані гроші від продажу авто ВАЗ та позичені кошти. Потім на вказаному вантажному авто він поїхав в Одесу, але транспортний засіб зламався, тому він його там залишив. Потім позичив гроші у людей і у батька також, для купівлі нового авто. У 2023 році знайшов авто БМВ, щоб купити і перепродати його. Позичив у неї 10000 доларів США, але він БМВ не продав, тому продав це авто їй. При придбанні авто БМВ вона не була присутня, відповідач взяв у неї гроші і поїхав купувати авто. Так, 21.12.2023 транспортний засіб марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, універсал, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] в ТСЦ МВС № 3242 було перереєстровано на [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 21.12.2023 № 3242/23/4210155. Перереєстрація транспортних засобів: 10.05.2023 марки FLIEGL, модель SDS350, 1998 року випуску, Н/ПР-ПЛАТФОРМА, шасі № [NUMBER] , повна маса - 35000 кг, маса без навантаження - 6900 кг, номерний знак [NUMBER] та 28.09.2023 марки RENAULTмодель PREMIUM420, 2004 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса - 19000 кг, маса без навантаження - 6997 кг, об`єм двигуна - 11100 см. куб., номерний знак [NUMBER] , підтверджується також копіями документів, які були надані ТСЦ №7142 на адвокатський запит представника позивача. Також, перереєстрація транспортних засобів: марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, універсал, кузов № [NUMBER] , повна маса - 2725 кг, маса без навантаження - 2150 кг, об`єм двигуна - 2993 см. куб., номерний знак [NUMBER] та марки MANмодель TGA18.480, 2005 року випуску, сідловий тягач, шасі № [NUMBER] , повна маса 18000 кг, маса без навантаження - 7400 кг, об`єм двигуна - 12816 см. куб., номерний знак [NUMBER] , підтверджується копіями договорів купівлі-продажу від 21.12.2023 та 23.09.2023, які були надані ТСЦ МВС №3242 на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів. Аналізуючи досліджені у справі докази надані відповідачем, які узгоджуються між собою, суд дійшов висновку, що зазначені докази у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що відповідач, використовуючи доходи від здійснення підприємницької діяльності, які є спільним сумісним майном подружжя, та використовуючи грошові кошти, отримані в борг, які є зобов`язаннями сторін, придбавав спірні транспортні засоби у період перебування з позивачкою у шлюбі, тобто придбавав майно за рахунок належних подружжю коштів, що не заперечується позивачкою. Також, судом встановлено, що вказане майно подружжя відповідач використовував з метою збільшення прибутку, в інтересах сім`ї та на її потреби (придбання продуктів харчування, речей домашнього вжитку, одягу, побутової техніки, автомобіля марки «Peugeot605», 1996 року випуску для дружини). Так, з інформації наданої Територіальним сервісним центром №3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях №31/33/3242/126-аз-120-2024 від 03.10.2024, вбачається, що за [PERSON] 15.06.2021 було зареєстровано транспортний засіб марки PEUGEOT, модель 605, 1996 року випуску, об`єм двигуна 1998 см. куб., на підставі договору купівлі-продажу, укладеного через суб єкт господарювання ТОВ «АВТО-АРСЕНАЛ». За рахунок продажу транспортних засобів на підставі договорів купівлі-продажу, які укладалися за згодою позивачки, адже у судовому порядку останньою вказані договори недійсними не визнавалися, задовго до розірвання шлюбу, відповідач - [PERSON] виконав договори позики на загальну суму 34900 доларів США. Суд враховує, вказані обставини, оскільки у матеріалах справи наявні докази про реальне виконання договорів позики, а саме у матеріалах справи містяться докази повернення [PERSON] вказаних грошових коштів за розписками у строк, визначений ними, у період перебування з позивачкою у шлюбі та враховуються до складу майна подружжя. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поділу відчужених транспортних засобів FLIEGLSDS350, 1998 року випуску, марки MANTGA18.480, 2005 року випуску, марки RENAULTPREMIUM420, 2004 року випускута марки BMWмодель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , а тому і відсутність правових підстав для стягнення 1/2 частини вартості кожного вказаного транспортного засобу. Водночас, суд враховує визнання відповідачем вимог щодо поділу транспортного засобу марки MAN TGX 18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який відчужений останнім 11.09.2024 після розірвання шлюбу на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] та транспортного засобу марки RENAULT MAGNUM АЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , який перебуває у власності відповідача та використовується останнім для здійснення підприємницької діяльності. Як визначено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. На виконання вимог ст. 103, 105 ЦПК України, суд за клопотанням позивачки призначив судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручив експерту [PERSON] , з метою встановлення дійсної ринкової вартості спірних транспортних засобів. Згідно висновку експерта №11 від 22.01.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф., ринкова вартість транспортного засобу марки MAN TGX 18.440, 2012 року випуску, шасі№ [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , станом на 27.08.2024 складає 635560,00 грн та згідно висновку експерта №14 від 22.01.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф. ринкова вартість транспортного засобу марки RENAULT MAGNUM АЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , станом на 27.08.2024 складає 64860,00 грн, які суд приймає до уваги при розподілі спільного майна подружжя. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні, діючи у межах заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення у повному обсязі, тому виділяє [PERSON] в натурі у власність транспортний засіб марки «RENAULT» модель «MAGNUM АЕ 430», 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , стягує [PERSON] на користь [PERSON] у порядку поділу майна подружжя, вартість 1/2 частини транспортного засобу марки «RENAULT», модель «MAGNUM АЕ 430», 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] в розмірі 32430,00 грн та вартість 1/2 частини транспортного засобу марки «MAN» модель «TGX 18.440», 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] номерний знак [NUMBER] в розмірі 317780,00 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. П. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Так, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорірозміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, але враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21). Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представник позивача, адвокат Плаксій Роман Володимирович, на підтвердження стягнення судових витрат надав: копію договору№133/ц про надання правничої допомоги від 18.07.2024, копію додатку №1 до договору №133/ц про надання правничої допомоги від 18.07.2024, копію розрахунку витрат на правничу допомогу від 12.03.2025 на підставі договору №133/ц про надання правничої допомоги від 18.07.2024, копію акту про надання правничої допомоги від 12.03.2025, копію рахунку-фактури №133/ц від 18.07.2024 та квитанцію до платіжної інструкції №ПН205 від 22.07.2024 про оплату послуг правничої допомоги в розмірі 30000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до п. 11 Договору №133/ц від 18.07.2024 розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком №1 до договору. Згідно додатку №1 до договору №133/ц від 18.07.2024 сторони домовились, що вартість правничої допомоги у цивільній справі становить: участь представника у судовому засіданні 3000,00 грн за 1 засідання; ознайомлення з матеріалами справи 3000,00 грн за одне ознайомлення; вивчення та аналіз документів, консультація клієнта, підготовка процесуальних документів, вчинення окремих процесуальних дій\~ - 3000,00 грн за 1 год. Згідно акту про надання правничої допомоги від 12.06.2025 бюро передав, а клієнт прийняв наступну надану правничу допомогу: складання двох адвокатських запитів 3000,00 грн (1 год), складання позовної заяви 21000,00 грн (7 год), складання відповіді на відзив 6000,00 грн (2 год). Отже, встановлено, що в договорі №133/ц про надання правничої допомоги від 18.07.2024, який укладений між Адвокатським бюро «РОМАНА ПЛАКСІЯ» та [PERSON] , сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги позивачці з питання захисту її прав та законних інтересів у справі щодо поділу майна, визначили деталізацію видів правової допомоги, умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом, а також розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, сумарна вартість якої фіксується в квитанції та становить 30000,00 грн. Представник відповідача, адвокат Батура Павло Олександрович, на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору №56/ЦС про надання правничої допомоги від 26.09.2024, копію додатку №1 від 26.09.2024 до договору №56/ЦС про надання правничої допомоги від 26.09.2024, копію рахунку-фактури №56/ЦС/2024 від 26.09.2024 та копію платіжної інструкції №51049030SB від 27.09.2024 про оплату послуг правничої допомоги в розмірі 27000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до п. 8 Договору №56/ЦС від 26.09.2024 розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком №1 до договору. Згідно додатку №1 до договору №56/ЦС від 26.09.2024 сторони домовились, що вартість правничої допомоги у цивільній справі становить 27000,00 грн та є фіксовано. Сумою і не змінюється в залежності від обсягу послуг, витраченого адвокатом часу та кількості судових засідань. Отже, встановлено, що в договорі №56/ЦС про надання правничої допомоги від 26.09.2024, який укладений між Адвокатським об?єднанням «Компаньйон та партнери» та [PERSON] , сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги позивачці з питання захисту її прав та законних інтересів у справі щодо поділу майна, визначили деталізацію видів правової допомоги, умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом, а також розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, сумарна вартість якої фіксується в квитанції та становить 27000,00 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Однак, від сторін у справі, у порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, не надійшли заяви про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Проаналізувавши надані сторонами докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, у яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), а також врахувавши їх заперечення, суд дійшов висновку, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 30000,00 грн та відповідача в сумі 27000,00 грн, відповідає критерію співмірності, необхідності, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням вчинених адвокатами об`єму дій та наданих послуг, а також з урахуванням складності справи. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з урахуванням наведених обставин та положень закону, розмір витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які повинен сплатити відповідач позивачці становить 8489,41 грн, а розмір витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру відмовлених позовних вимог, які повинна сплатити позивачка відповідачу становить 19359,53 грн. Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, оскільки розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу є більшим, ніж розмір витрат позивача, суд дійшов висновку, що у відповідності до вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України [PERSON] зобов`язана сплатити [PERSON] різницю таких витрат у розмірі 10870,12 грн (19359,53 8489,41). Також, відповідно до ч. 4 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Позивачка на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування надала копію рахунку-фактури №5 від 17.01.2025, копію акту наданих послуг №11 від 29.01.2025 та копію платіжної інструкції №48438814 про оплату вартості проведеної експертизи автомобілів: марки FLIEGL, модель SDS 350, 1998 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; марки RENAULT модель MAGNUM АЕ 430, 2000 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; - марки MAN модель TGA 18.480, 2005 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; марки RENAULT модель PREMIUM 420, 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; марки MAN модель TGX 18.440, 2012 року випуску, шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; марки BMW модель Х6, 2008 року випуску, кузов № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] на суму 19400,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 8, 9\~ ст. 139 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, відповідач у судовому засіданні не заявляв клопотання про необґрунтованість витрат на проведення експертизи, які підлягають розподілу між сторонами. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати позивачки (сплачений судовий збір, витрати на проведення експертизи) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, тому суд стягує з відповідача на користь позивачки витрати на проведення експертизи у розмірі 5489,82 грн та судовий збір у розмірі 4284,32 грн.

Outcome: partial