Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Позивачка посилається на те, що 12 вересня 2024 року, рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області, справа № 307/3415/24 заявлені позовні вимоги до [PERSON] про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, задоволено. Судом ухвалено стягувати з [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі в розмі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень на дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття починаючи з 13.08.2024 року. Допущено негайне виконання рішення суду в частині одномісячного стягнення аліментів розмірі 1600 грн. Позивачка вказує, що на день подання позовної заяви розмір стягуваних аліментів змінювався у залежності від змін прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку. Виконавчий лист про стягнення з [PERSON] , аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки знаходиться на виконанні в Тячівському ВДВС у Тячівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Нерегулярна сплата відповідачем аліментних платежів свідчить про те, що він недобросовісно виконує покладені на нього рішенням суду обов?язки. Зазначає, що за наявною інформацією, відповідач на даний час є працевлаштований і має стабільні, регулярні доходи. Розмір отримуваних відповідачем доходів не відомий оскільки він ухиляється від спілкування з нею. На підставі викладеного, позивачка просить постановити рішення суду, яким змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 вересня 2024 року, справа № 307/3415/24, на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно в сумі 1600 грн., до досягнення нею повноліття на частку всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Позивачка будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася. 05.11.2025 року подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач будучи, відповідно до п.1 ч.8 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за штрих кодовим ідентифікатором за №R067020004182, та текінгом відстеження рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодовим ідентифікатором за №R067028959548, в судове засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, що надані позивачкою до позовної заяви, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За приписами ст. ст. 13, 76, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи даний спір суд виходив з наступних мотивів та норм матеріального права. Згідно з\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Обов`язками батьків по вихованню та розвитку дитини відповідно до\~ст. 150 СК України, є обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Стаття 182 СК України\~визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також відповідно до частини 3\~статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з якими проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, саме отримувачу аліментів надано право вибору способу стягнення аліментів в частці від доходу платника або в твердій грошові сумі. Згідно п. 23.\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~відповідно до\~ст. 192 СК\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Згідно ч. 1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених\~статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей\~182-184,\~192 СК України. Відповідно до правової позиція викладеної Верховним Судом у постанові від 13.02.2019 року у справі №152/100/18, розглядаючи зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, визначених рішенням, слід перевіряти наявність підстав для зміни розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України. У ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року для дітей віком від 6 до 18 років установлено прожитковий мінімум на місяць у розмірі\~\~- 3196 гривень. Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року для дітей віком від 6 до 18 років установлено прожитковий мінімум на місяць у розмірі\~\~- 3196 гривень. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. Однак таке забезпечення є мінімальною гарантією утримання дитини, застосування якої можливе за певних об`єктивних обставин, підтверджених відповідними доказами і інтереси дитини і її право на достатній рівень матеріального забезпечення не можуть бути обмежені рівнем цієї мінімальної гарантії, а аліменти можуть бути стягнені з одного із батьків і в більшому розмірі, зокрема і наближеному до розміру прожиткового мінімуму. Судом встановлено, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.02.2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області 12.03.2012 року (а.с.6). Також встановлено, що згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 вересня 2024 року та ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 17 вересня 2024 року в цивільній справі №307/3415/24, провадження №2/307/819/24, відповідач [PERSON] зобов`язаний сплачувати на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 гривень, щомісячно, але не менше 50% прожитвого мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дітей, починаючи з 13.08.2024 року (а.с.7-8). Вказуючи про недостатність присуджених до стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] на підставі рішення суду від 12 вересня 2024 року з твердої грошової суми в розмірі 1600 гривень на 1/4 всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Таким чином виходячи зі змісту сформованих позовних вимог з урахуванням вже присуджених до стягнення з відповідача аліментів, на позивачці в межах даного спору лежав тягарь доказування обставин, не тільки зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я одержувача аліментів або дитини та наявності у відповідача змоги спалучувати збільшений розмір аліментів, а й обставин, які б підтверджували, що зміна способу стягнення аліментів з частки на тверду грошову суму не призведе до зменшення розміру вже стягуваних аліментів. Саме ці факти і обставини є предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України)\~в даній\~справі і\~належало довести\~стороні позивачу. З досліджено в судовому засіданні позову, встановлено, що позивачка просить збільшити розмір стягнення аліментів з твердої грошової суми на 1/4 частини з усіх видів заробітку на утримання неповнолітньої дитини. При цьому мотивами такої зміни способу стягнення аліментів, є розмір отримаваного відповідачем доходу. Однак, на час розгляду справи позивачка, стверджуючи про наявність у відповідача постійного місця роботи та сталого заробітку, жодних підтверджуючих ці обставини доказів не надала. Клопотань про витрубування таких доказів, до суду також не заявляла. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З правового аналізу вищезазначених норм вбачається, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, ст. 192 СК Українитільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Тобто, якщо у боржника відсутні доходи і він не працює, поряд з тим у виконавця відсутні відомості про сплату аліментів, він нараховуватиме заборгованість, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. \~Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на наявність у відповідача постійної роботи та сталого заробітку, а також значне покращення його матеріального становища. Відсутність у матеріалах справи таких доказів, унеможливлює встановлення справедливості та дотримання інтересів дитини у разі зміни способу стягнення аліментів та дійти переконання, що задоволення цього позову не призведе до отримання дитиною аліментів в менших розмірах. Окрім цього, можливість сплати аліментів у такому розмірі платником аліментів, стороною позивача в межах розгляду даного спору також не доведена, а відтак у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю. Разом з цим суд вважає за необхідним розяснити позивачці, що відмова у задовленні цього позову з наведених у рішенні суду мотивів та підстав, не позбавляє її права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом за інших обставин та доказів. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ст. ст. 180-184, 185, 191, 192 Сімейного кодексу України, статтями 2, 5, 10-13, 18, 133, 141, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу, суд,

Outcome: dismissed