Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕМЕНТ», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову: Товариство з обмеженою відповідальністю «СІАРЕЙЧ Україна», Компанія «ЮРА-ЦЕМЕНТ-ФАБРІКЕН АГ», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.05.2019 року його було прийнято на посаду юриста у ТОВ «ЦЕМЕНТ», однак 28.05.2020 року працівниками третьої особи йому було запропоновано звільнитись з займаної посади та надано відповідні документи на підписання. Позивач зазначає, що документи на звільнення ним були підписані під тиском та погрозою. На підставі викладеного, вказує, що його було звільнено незаконно, а відтак просить суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також понесені судові витрати, у тому числі на правову допомогу у розмірі: 50 000 грн. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання, сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третім особам про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог. На адресу суду 06.11.2020 року (вх. № 27859) надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача генерального директора [PERSON] В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що позивач звертаючись до суду з даним позовом, вказав неправдиві відомості та обставини щодо його звільнення. Представник зазначив, що 28.05.2020 року [PERSON] на прохання Генерального директора ТОВ «ЦЕМЕНТ» та, як функціональним керівником позивача було проведено розмову з позивачем щодо звільнення позивача за угодою сторін, у зв`язку з нестабільною економічною ситуацією, спадом виробництва, зменшенням навантаження на юриста ТОВ «ЦЕМЕНТ». Після цієї розмови позивач мав особисту розмову з генеральним директором. Після проведення розмови позивач виявив бажання працювати до 31.07.2020 року, що було пов`язано з потребою знайти нову роботу. Відповідач пішов на зустріч позивачу щодо звільнення від 31.07.2020 року, після чого останнім була власноруч написана заява 31.07.2020 року про звільнення за угодою сторін. Жодних погроз зі сторони [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] не було, так само, як не було застосовано будь-якого примусу, як морального так і фізичного. Заява про звільнення позивача та угода про припинення трудових договору від 28.05.2020 року підтверджують, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди про припинення трудових відносин в порядку передбаченому ч.1 ст. 36 КЗпП України. Після підписання угоди про припинення трудового договору від 28.05.2020 року, позивачем на прохання Генерального директора ТОВ «ЦЕМЕНТ» було повернуто ключі від кабінету а один із ввірених позивачу ноутбуків, адміністратору системи [PERSON] в присутності [PERSON] . Позивач виявив бажання записати особисті файли на зовнішній портативний диск, а потім видалити їх з ноутбуку. Окрім цього, у позивача залишився в користування ноутбук Lenovo, який був наданий для користування що при прийнятті на роботу. З 22.05.2020 року на період карантину на підприємстві було введено дистанційну роботу для всіх працівників, в тому числі й для позивача. Відповідно до власноруч написаної заяви позивача та наказа № 74/1 від 22.05.2020 року № 80 від 19.06.2020 року - позивач перебував на дистанційній роботі на період до 31.07.2020 року. Щодо виплати коштів, представник зазначив, що 20.07.2020 року відповідач здійснив виплату позивачу авансу на банківську карту, яка була відкрита позивачем в межах зарплатного проекту ТОВ «ЦЕМЕНТ». 23.07.020 року грошові кошти були повернуті, з підстав закриття рахунку. 24.07.2020 року було направлено лист позивачу з проханням надати інші банківські реквізити для перерахування грошових коштів. 24.07.2020 року позивач підтвердив закриття рахунку, та зазначив, що кошти хоче отримувати в касі підприємства. 27.07.2020 року позивач прибув на підприємство з метою отримання авансу та подання заяв до комісії по трудовим спорам, та звернувся до відділу кадрів з метою подання заяви про надання відпустки. 28.07.2020 року позивач прибув на підприємство з метою отримання наказу про відпустку. 30.07.2020 року позивач звернувся до Голови профспілкової організації ТОВ «ЦЕМЕНТ» і просив підтвердити щодо нього було застосовано насильство 28.05.2020 року під час обговорення питання про його звільнення. 31.07.2020 року на електронну адресу [PERSON] та [PERSON] надійшов лист з невідомої електронної адреси, який був підписано від імені позивача про можливе захворювання. Представник зазначає, що оскільки даний лист було направлено з адреси, яка не була відома відповідачу, останній не відповів на лист. Позивач не повідомив про причини не явки, підприємство склало акт про відсутність на робочому місці (прогулу) № 153. 31.07.2020 року відповідачем було оформлено наказ про звільнення позивача №63-К від 31.07.2020 року відповідно до заяви позивача про звільнення від 28.05.2020 року та Угоди про припинення трудового договору (трудових відносин) від 28.05.2020 року та одразу було направлено позивачу листа вих. № 155 від 31.07.2020 року з копією наказу про звільнення, актом про встановлення факту відсутності на робочому місці та проханням надати пояснення своєї відсутності на робочому місці та проханням прибути на підприємство для отримання розрахунку та трудової книжки. 17.08.2020 року відповідач повторно направив позивачу листа вих. № 168 з надуванням про отримання трудової книжки та наданням причин відсутності 31.07.2020 року. 26.08.2020 року відповідач отримав від позивача два листа вих. № 1/19-08-20 від 19.08.2020 року (вх. № 103 від 26.08.2020 року), до якого було додано оригінал листка непрацездатності № 536222 щодо перебування позивача на лікарняному з 31.07.2020 року по 14.08.2020 року, яким також повідомив підприємство про відкриття кримінального провадження, та листа вих. № 2/19-08-20 від 19.08.2020 року (вх. № 104 від 26.08.2020 року), яким вимагав надати йому доступ до електронного листування та паролю доступу до електронної адреси [INFO] 27.08.2020 року відповідач направив позивачу лист з роз`ясненням щодо звільнення. Та не можливостю надання доступу до облікового запису, з поясненням того, що позивач не є працівником підприємства. 28.09.2020 року відповідач отримав від позивача заяву про надання йому довідки про роботу та розрахункових листів, не вказавши період розрахункових листів. 29.09.2020 року відповідач листом вих. № 190 направив позивачу довідку про роботу та нагадав про отримання трудової книжки та розрахунку у зв`язку зі звільненням. 08.10.2020 року відповідач отримав лист у відповідь на запит, згідно якого було зазначено, що 31.07.2020 року позивач дійсно звернувся до лікарні, що його оглядав сімейний лікар [PERSON] та йому було відкрито листок непрацездатності строком до 07.08.2020 року. 21.10.2020 року позивач прибув на підприємство для отримання частини грошових коштів. Позивач отримав лише частину коштів, а саме 37 975, 08 гривень, решту отримати відмовився, зазначив, що ним подано позов до суду про незаконне звільнення. Представник відповідача також зазначає, що 27.07.2020 року позивачем надано відповідачу заяву про відкликання підпису позивача на його заяві про звільнення та на угоді про припинення трудового договору, про відсутність вільної волі на звільнення та про припинення трудового договору. 28.07.2020 року відповідачем надано відповідь на вказану заяву позивача, де відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів на застосування примусу або насильства, примушування до написання заяви є не правдивою інформацією, припинення трудових відносин є угода сторін, що відповідає п. 1ч. 1 ст. 36 КЗпП України. З урахуванням викладеного представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу (а.с.46-53 том № 1). До відзиву на позовну заяву представником відповідача надано копії документів на підтвердження обставин викладених у відзиві (а.с.54- 129 том № 1). На адресу суду за підписом представника відповідача надійшло клопотання про виклик свідків (а.с.133-136 том №1). Та клопотання від 13.11.2020 року (вх. № 28599) про допит в якості свідка позивача (а.с.137-138), та клопотання вх. № 28599 про виклик свідка сімейного лікаря [PERSON] (а.с.139-140 том № 1). В подальшому, на адресу суду 19.11.2020 року (вх. № 29280) надійшли додаткові пояснення по справі за підписом позивача [PERSON] (а.с.149-150). До додаткових пояснень позивач надав докази (а.с.151-176 том №1). На адресу суду надійшла заява за підписом Голови Ради директорів, згідно якого зазначено, що Компанія «Юра-Цемент-Фабрікен АГ» позов не визнає та просить відмовити в задоволенні позову (а.с.187-188 том № 1). В подальшому, 15.02.2021 року (вх. № 3798) на адресу суду надійшли додаткові пояснення за підписом позивача щодо позовних вимог (а.с.201-205 том №1). В подальшому, 09.04.2021 року, за підписом позивача надійшли додаткові пояснення по справі (а.с.207-213 том № 1). До додаткових пояснень, позивач надав роздруківку Політику компанії у сфері боротьби з шахрайством і крадіжками; виписку з ЄДРЮО; заяву повідомлення про кримінальне правопорушення за ст. 172 КК України та лист непрацездатності (а.с.214-240 том №1). На адресу суду 12.04.2021 року (вх. № 10601) надійшло клопотання позивача про витребування доказів (а.с.3-8 том №2). Також, 22.06.2021 року (вх. № 18400) за підписом представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: висновок службового розслідування від 15.03.2021 року за підписом комплаєнс-менеджера у регіоні Європа Барбари Пжедпельської, посадова інструкція юрисконсульта, наказ на прийом на роботу, особова картка [PERSON] (а.с.9-30 том №2). Ухвалою суду від 30.07.2021 року було задоволено клопотання позивача про продовження розгляду справи в закритому судовому засіданні (а.с.53 том №2). В подальшому, 30.07.2021 року (вх. № 22372) за підписом Генерального директора Шаргунова В.А. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: наказу про відрядження керівника юридичного відділу (а.с.61,62 том №2). В подальшому, 28.01.2022 року (вх. № 2346) надійшло клопотання позивача про долучення доказів, а саме копій довіреностей від 22.01.2020 року та від 29.01.2020 року (а.с.80-86 том №2). Також, на адресу суду 24.08.2023 року (вх. № 23762) надійшла заява про відвід судді (а.с.226-233 том №2). (Повторна заява 240-248 том №2). Ухвалою суду від 24 серпня 2023 року заяву [PERSON] про відвід суді Мурманової І.М. - визнано не обґрунтованою (а.с.234-235 том №2). Крім іншого, на адресу суду повторно надійшла заява за підписом позивача про відвід судді (а.с.256-258 том №2). Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року заяву позивача [PERSON] про відвід судді Мурманової І.М. залишено без задоволення (а.с.259 том №2). В подальшому, на електронну адресу суду, через систему «Електронний суд» 29.08.2023 року вх. № 24076 надійшло клопотання позивача про витребування доказів, а саме: про витребування від відповідача електронного листування (листи електронної пошти за проміжок часу з 01.01.2020 року по 28.05.2020 року позивача за електронною поштовою скринькою [INFO] , в тому числі в адресу електронних поштових скриньок [INFO] та [INFO] , та [INFO] (фінансовий директор ТОВ ЦЕМЕНТ), [INFO] (головний бухгалтер ТОВ ЦЕМЕНТ), та з цих поштових скриньок на адресу поштової скриньки Позивача [INFO] (а.с.1-6 том №3). Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року частково задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕМЕНТ» - дані/відомості про переписку за період з 01.01.2020 року по 28.05.2020 рік позивача за електронною поштовою скринькою [INFO] в адресу електронної поштової скриньки [INFO] та з електронної скриньки [INFO] на електронну скриньку [INFO] (а.с.28 том №3). В подальшому, ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року клопотання позивача [PERSON] про визнання встановленою обставину звернення Позивача до Відповідача з заявою про повідомлення (заявами повідомлення) про вчинення корупційних дій працівниками Відповідача безпосередньо перед підписанням документів на звільнення Позивача - 28.05.2020 року та визнання встановленою обставину, що Позивач є викривачем в розумінні ЗУ «Про запобігання корупції» - залишено без задоволення (а.с.44 том №3). На виконання ухвали суду про витребування доказів, надійшло клопотання за підписом Генерального директора [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів витребуваних ухвалою суду - переписку з 01.01.2020 року по 28.05.2020 рік (а.с.53-253 том №3). Продовження (а.с.1-251 том №4). Продовження (а.с.1-28 том №5). В подальшому, на адресу суду 15.11.2023 року (вх. № 33609) надійшло клопотання за підписом Генерального директора [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: постанови про закриття кримінального провадження (а.с.33, 34-35 том №5). Ухвалою суду від 17.05.2024 року клопотання позивача про винесення окремої ухвали суду та повідомлення органи досудового слідства та слідчого Управління ГУНП в Одеській області про факт незаконного втручання в роботу автоматизованих систем в органах та установах системи правосуддя по справі №523/13023/23 - залишено без задоволення (а.с.75-76 том №5). Ухвалою суду від 12.07.2024 року клопотання позивача [PERSON] про залучення до участі в справі третьої особи на стороні позивача Національне агентство з питань запобігання корупції - залишено без задоволення (а.с.129-130 том №5). В подальшому, 26.06.2025 року (вх. № 25229) на електронну адресу суду надійшла заява за підписом позивача про відвід судді (а.с.12-18 том №6). Ухвалою суду від 26 червня 2025 року заяву позивача про відвід судді залишено без задоволення (а.с.20-21 том № 6). В судове засідання, яке було призначено в режимі відеоконференції, позивач на зв`язок не вийшов, на адресу суду (під час розгляду справи) надійшла заява за підписом позивача про відкладення слухання. Представник відповідача Сорока А.В. просив продовжити розгляд справи, та зазначив, що відповідач відмовляється від раніше поданого клопотання про допит [PERSON] в якості свідка, просив врахувати обставину того, що справа розглядається 5 років, всі клопотання позивача про витребування доказів були задоволені, всі докази витребувані та наявні в матеріалах справи, допитані свідки. Заслухавши думку представника відповідача, який наполягав на продовжені розгляду справи, дослідивши клопотання позивача про відкладення слухання справи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для продовження розгляду справи за відсутності позивача з огляду на наступне. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Нормами процесуального закону визначено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому ЦПК України. Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Проте слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах. Судом враховується обставина того, що справа в провадженні суду перебуває з 2020 року, судом враховується обставина того, що розгляд справи раніше вже неодноразово було відкладено з підстав того, що позивачем були подані заяви про відкладення слухання справи, а відтак повторне подання заяви про відкладення слухання справи розцінюється судом, як зловживання процесуальними правами та обов`язками. У ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав та свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Зловживання процесуальними правами це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі №905/945/18, від 16.10.2019 у справі №906/936/18 та від 06.05.2021 у справі №910/6116/20). Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, якою передбачено, що - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Верховний Суд зазначив, що доволі важко провести межу між правомірною реалізацією власних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17). Зловживання процесуальними правами є можливим, якщо внаслідок реалізації права створюється перешкода у вирішенні завдань цивільного судочинства. Механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснює процесуальні дії, з якими закон пов`язує настання таких наслідків, при цьому її дії мають штучний характер, тобто не ґрунтуються на об`єктивних обставинах. Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти умисні і несумлінні дії учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав усупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду. Процесуальні права надані законом особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню. Щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним. Отже, судом встановлено, що справа в провадженні суду перебуває з 2020 року, тобто провадження за вказаною справою, пов`язаною з вирішенням трудового спору перебуває в провадженні суду 5 років, що виходить за межі розумного строку, передбаченого для розгляду справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо можливості продовження розгляду справи за відсутності позивача, який не вийшов на відеоконференцзв`язок. Судом задоволено клопотання представника відповідача про відмову від клопотання про допит позивача в якості свідка, оскільки за приписами ст. 76 ЦПК України та ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенні не підлягають з огляду на наступне. Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що 03.05.2019 року його було прийнято на роботу у ТОВ «ЦЕМЕНТ» на посаду юриста. 28.05.2020 року Генеральним директором ТОВ «ЦЕМЕНТ» [PERSON]. за участі працівників ТОВ «СіАрЕйч Україна» [PERSON]. та [PERSON] запропоновано позивачу звільнитись, надавши угоду про припинення трудового договору від 28 травня 2020 року та заяву на звільнення за угодою сторін на підписання. Зазначені особи чинили тиск на позивача та погрожували йому, у зв`язку з чим останній підписав документи на звільнення. Датою припинення трудових відносин, відповідно до Заяви та Угоди сторонами було визначено 31.07.2020р. Судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, позивач [PERSON] , Наказом від 02.05.2019 року № 30-К прийнятий на роботу у ТОВ «ЦЕМЕНТ» (ЄДРПОУ 31519010) на посаду юриста з 03.05.2019 року з оплатою згідно штатного розкладу з випробувальним терміном 2 місяця (а.с.28 том №2). Згідно заяви від 28.05.2020 року за підписом [PERSON] на ім`я директора про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, останній просить звільнити його за згодою сторін з 31.07.2020 року з виплатою компенсації після звільнення у розмірі: однієї заробітної плати (а.с.54 том №1). Встановлено, що 28 травня 2020 року сторонами підписано Угоду про припинення трудового договору (трудових відносин). Згідно даної Угоди встановлено, що ТОВ «Цемент», в особі Генерального директора [PERSON]., який діє на підставі статуту, з одного боку та [PERSON] , з іншого боку, що разом іменуються, як сторони уклали дану угоду про припинення трудового договору (трудових відносин) між Працівником, який працює в Товаристві на посаді юриста з 03.05.2019 року, та Товариством про: Сторони домовились, що будь-які та всі трудові договори та трудові відносини між Працівником та Товариством припиняються 31 липня 2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до заяви працівника від 28.05.2020 року. Працівник в день звільнення зобов`язується передати Генеральному директору Товариства всі речі та документи, що стосуються діяльності Товариства. Працівник повинен не пізніше 29.05.2020 року передати Генеральному директору Товариства всі видані на його ім`я довіреності. В день звільнення Працівника Товариство повинно здійснити повний розрахунок з Працівником відповідно до діючого законодавства України та виплати Працівнику компенсацію у розмірі середнього місячного заробітку Працівник підтверджує відсутність жодних матеріальних, фінансових та будь-яких інших претензій до Товариства у зв`язку із припиненням трудових відносин з Товариством Працівник утримуватися від будь-яких дій, вчинків або претензій, які можуть навести будь-яку матеріальну або будь-яку іншу шкоду інтересам Товариства. Працівник забезпечуватиме збереження конфіденційності всієї інформації та/або документів, отриманих (або про які стало відомо) під час перебування в трудових відносинах з Товариством. Працівник не має права без попередньої письмової згоди Товариства розповсюджувати, копіювати, розголошувати отриману від Товариства інформацію, передавати чи надавати до неї доступ третім особам. Дану угоду складено в двох примірниках українською та англійською мовами, по одному примірнику для кожної із Сторін. У випадку наявності розбіжностей у текстах українською та англійською мовами, текс українською мовою матиме переважаючу силу (а.с.55 том № 1). Наказом №74/1 від 22 травня 2020 року та №80 від 19 червня 2020 року ТОВ «ЦЕМЕНТ» встановлено дистанційну роботу на період карантину працівникам ТОВ «ЦЕМЕНТ». Відповідно до власноруч написаної заяви та вищезазначених Наказів, Позивачу було забезпечено дистанційну роботу (а.с.56 -58 том №1). Встановлено, що на підприємстві 27.07.2020 року за вх. № 97 зареєстровано заяву від імені [PERSON] про наступне: Вважати, що [PERSON] не давав вільної згоди на звільнення з займаної посади юриста Вважати, що відсутня згода [PERSON] на звільнення з займаної посади юриста Вважати такою, що відсутня та не надавалась вільна воля (волевиявлення) [PERSON] на звільнення Вважати таким, що відсутній та не надавався та/або відізваний підпис [PERSON] на заяві про звільнення за згодою сторін від 28.05.2020 року та на угоді про припинення трудового договору від 28.05.2020 року [PERSON] відзиває підпис на заяві та таку заяву про звільнення за згодою сторін від 28.05.2020 року [PERSON] відзиває підпис на угоді та таку про припинення трудового договору від 28.05.2020 року Вважати не укладеною та відізваною угоду про припинення трудового договору від 28.05.2020 року Повернути протиправно вилучені ключі від офісу Розблокувати акант облікового запису Повернути робочий комп`ютер з усіма робочими файлами Також, заява містить в собі прохання здійснювати виплати та здійснити виплати всіх заборгованостей через касу ТОВ «ЦЕМЕНТ» Надати відпустку з 27.07.2020 року строком на 24 календарні дні (а.с.67 том № 1). Також, судом встановлено, що на підприємстві 27.07.2020 року за вх. № 96 зареєстрована заява [PERSON] відповідно до якої останній звернувся до ТОВ «ЦЕМЕНТ» з заявою до комісії з трудових спорів ТОВ «ЦЕМЕНТ» щодо ненадання ним згоди на звільнення, відкликання згоди на звільнення, відзив його підпису на заяві про звільнення та угоді про припинення трудового контракту, зобов`язання Генерального директора повернути ключі від кабінету, розблокування аккаунту, пошти, повернення робочого комп`ютеру, утриматись від порушень щодо надання щорічної відпустки, виплати всієї заборгованості з основної та додаткової заробітної плати через касу ТОВ «ЦЕМЕНТ» (а.с.66 том № 1). Згідно листа від 28.07.2020 року вих. № 151 за підписом В.о. генерального директора Баташевої Ю.С. на ім`я [PERSON] направлено лист щодо заяви від 24.07.2020 року за результатами розгляду якого повідомлено наступне. Щодо надання щорічної відпустки; щодо можливих зловживань з боку посадових осіб ТОВ «ЦЕМЕНТ»; щодо надання ключів від офісу, від сейфів та шаф з договорами та повернення ноутбуку; щодо звільнення за угодою сторін (а.с.35 том №1). Наказом № 63-К від 31.07.2020 року ТОВ «ЦЕМЕНТ» видано Наказ №63-К від 31 липня 2020 року «Про звільнення юриста ТОВ «ЦЕМЕНТ» в порядку п.1 статті 36 КЗпП України (а.с.26). Також, встановлено, що 31.07.2020 року складено Акт про встановлення факту відсутності на робочому місці (прогулу) №153, згідно якого встановлено відсутність на роботі без офіційного попередження з 8 год. до 16 год. юриста [PERSON] який підписано генеральним директором, головою профкому, та менеджером з персоналу (а.с.25 том №1). Судом встановлено, що 24 липня 2020 року ТОВ «ЦЕМЕНТ» листом №149 від 24.07.2020 року повідомило [PERSON] про те, що йому не вдалось перерахувати заробітну плату по причині закриття [PERSON] рахунку в банку. Додатково, ТОВ «ЦЕМЕНТ» наголошено [PERSON] про необхідність прибути 31 липня 2020 року на територію Товариства для участі у нараді, отримання повного розрахунку та оформлення обхідного листа, необхідних для звільнення документів. Щодо підстав перебування на лікарняному, судом встановлено наступне. 31.07.2020р. ТОВ «ЦЕМЕНТ» через пошту Генерального директора [PERSON]. отримано лист від раніше невідомого відправника [INFO] ([INFO]) повідомлення про хворобу [PERSON] та неможливість прибути на Товариство в цей день. 17.08.2020р. Відповідачем направлено на адресу позивача Лист №168 від 17.08.2020 року з повторним нагадуванням щодо надання пояснень неприбуття на робоче місце 31.07.2020р., необхідність зробити остаточний розрахунок та отримання трудової книжки. 19.08.2020р. Позивачем сформовано та надано Відповідачу лист за вих. №1/19-08-20 про незгоду зі звільненням та інформацією про відкриття кримінального провадження за фактом грубого та триваючого порушенням чинного трудового законодавства. До листа доданий оригінал листка непрацездатності серія АДН №536222 щодо хвороби [PERSON] з 31.07.2020р. по 14.08.2020р. 19.08.2020р. Позивачем сформовано та надано Відповідачу лист №2/19-08-20 яким він вимагав негайно надати доступ до електронного листування за адресою [INFO] шляхом повідомлення паролю доступу, який було незаконно змінено до зазначеної електронної скриньки. 27.08.2020р. Відповідачем направлено Позивачу лист №172 від 27.08.2020 року яким описано порядок та підстави його звільнення, заперечення щодо незаконності такого. Відповідач надав заперечення щодо інформування щодо фактів шахрайства, надання підтверджуючих документів тощо. Відповідач надав пояснення, що за наслідком отримання листка непрацездатності зроблено перерахунок належних Позивачу виплат та повідомив, що такі можна отримати у кабінеті 11 за адресою: м. Одеса, вул. Хуторська, 70 в робочі дні та години. Додатково надав суму виплат, що підлягають до отримання. 14.09.2020р. Позивач звернувся до Відповідача з інформуванням щодо звернення до суду та запитом на надання довідки про роботу на ТОВ «ЦЕМЕНТ» та розміру заробітної плати, та розрахункових листах. 29.09.2020р. Відповідач направив Позивачу відповідь, відповідно до якої, надав довідку про роботу та заробітну плату вих. №189 від 29.09.2020р. та запропонував прибути до Товариства для отримання остаточного розрахунку та виплат за лікарняним листом, додатково пропонував повідомити банківський рахунок для виплати коштів. 21.10.2020р. Позивач прибув на Товариство та отримав від Відповідача Копії розрахункових листів за період травень 2019-серпень 2020р., довідку №189 про роботу та заробітну плату. Про даний факт свідчить Акт приймання-передачі документів від 21 жовтня 2020 року, складений між ТОВ «ЦЕМЕНТ» та [PERSON] . В цей же день, 21.10.2020р. Позивач отримав частину грошових коштів, що підлягали до виплати при звільнення в сумі 37975,08 грн. Від отримання іншої частини нарахованих йому грошових коштів а саме компенсації невикористаної відпустки в сумі 39553,92 грн та компенсації при звільненні в сумі 32000,36 грн. позивач відмовився. Даний факт підтверджується Актом про відмову від отримання грошових коштів від 21 жовтня 2020 року. Також Позивач відмовився від отримання трудової книжки та отримання копії наказу (ознайомлення з наказом про звільнення), що підтверджується Актом від 21 жовтня 2020 року. Звертаючись до суду, позивач зазначив, що його звільнення є незаконним, заява була написана під погрозами, насильством, та погрозами застосування фізичної сили, що стало наслідком виявлення позивачем фактів, які свідчать про корупцію, а саме, що працівники бухгалтерії здійснювали переведення коштів фізичним особам без наявних цивільно-правових угод з таким особами, та за відсутності актів приймання-передачі виконаних робіт або надання послуг. Трудові відносини з такими особами також не були оформлені. Приблизний розмір коштів, які були викрадені складає більше 1 000 000 гривень. Задля запобігання крадіжкам та шахрайським діям на ТОВ «Цемент» діє локальний нормативний акт: Політка щодо боротьби з шахрайством під час виконання трудових обов`язків на ТОВ «ЦЕМЕНТ». Позивач зазначає, що діяв відповідно до зазначеної політки, однак, Генеральний директор [PERSON] та [PERSON] , який є особою відповідальною за виявлення фактів зловживань, в порушення політики, скрили такі факти від власника компанії, виявили бажання приховати дані факти шляхом звільнення всіх осіб, які б могли повідомити або підтвердити факти крадіжок коштів на підприємстві. Так, відповідно до Заяви (а.с.20 том №1) позивач зазначає, що офіційно повідомляє про справжні причини його звільнення, та, що його звільнення є приховуванням [PERSON] та [PERSON] фатів крадіжки та підробки документів та інших порушень на заводі. Щодо даного факту, як повідомлення про вчинення фактів пов`язаних з шахрайством, судом досліджується лист за підписом Барабара Пжедпельська Комплаєнс-менеджер у регіоні Європа на ім`я Генерального директора ТОВ «Цемент» [PERSON] від 15.03.2021 року. Згідно якого зазначено, що 13.07.2020 року на гарячу лінію CRH надійшло електронне повідомлення від колишнього працівника - юриста Одеського заводу [PERSON]. Повідомлення стосувалось ймовірних порушень у діяльності ТОВ «Цемент» основні звинувачення з боку ДТ були такі: Відсутність цивільно-правових договорів з приватними особами (які не є працівниками) Не виконання або неналежне виконання договорів підрядниками Маніпуляції з податками на нерухомість Погрози на адресу ДТ В листі зазначено, що після отримання даного повідомлені було сформовано групу з незалежних експертів (у складі фахівця з комплаєну, юриста і представника відділу внутрішнього аудиту - всі з поза меж CRH Україна) для проведення розслідування. Ця група провела ретельне розслідування, зокрема вивчила документальні докази, опитала працівників, проаналізувала рахунки-фактури та інші матеріали бухгалтерського обліку. Висновки: Після аналізу доказів було встановлено, що на ТОВ час від часу мали місце такі явища: а) випадки відсутності договорів з підрядниками, зміст договорів не відповідає обсягу фактично виконуваних робіт в) договори оформлялись пост-фактум; г) незначні помилки в записах у системі бухгалтерського обліку. Однак, помилки в документації не є вирішальними при визначенні незаконності, шахрайства або інших порушень комплаєнсу в Товаристві. Наявність порушень можна встановити лише з урахуванням усіх обставин справи. преш за все слід встановити: а) що спричинило неповноту документації (недбалість чи умисна поведінка); і б) чи, попри відсутність документів, оплачені Товариством роботи були фактично виконані. Від травня 2019 року відповідальним за підготовку та підшивання (зберігання) договорів у ТОВ був Д.Т. ТОВ [PERSON] саме з метою покращення стандарту закупівельної документації. Електронне листування та пояснення, надані персоналом Товариства, свідчать, що він не виконував свої обов`язки у цій сфері належним чином. За усним свідченням персоналу Товариства, договори нагромаджувалися в юридичному відділу Одеського заводу місяцями. Як наслідок, траплялись ситуації, коли співпраця з певними суб`єктом господарювання розпочиналась без укладення офіційного договору ( з законною діловою метою; умови вже були погоджені, а терміни виконання встановлені); невчасне виконання завдань було однією з причин незадоволеності роботою ДТ з боку його керівництва. Розслідування включало аналіз та перевірку договорів (за наявності), замовлень на закупівлі та рахунків-фактур для конкретних підрядників, вказаних у звинуваченнях. Докази свідчать про те, оплати завжди здійснювались Товариством після затвердження директором заводу або іншою особою, яка мала відповідні повноваження, а діяльність завжди була належною. Зауважимо, що юридичний відділ ТОВ (ДТ) не мав доступу будівельної документації або системи затвердження рахунків-фактур і платежів; тож ДТ не мав змоги самостійно перевірити, чи певна послуга: а) була справі потрібна; б) була справді надана; в) була необхідної якості, і г) чи були дотримані терміни виконання. ДТ не вказує інше джерело своїх звинувачення. ДТ звинувачує певних осіб у тому, що на його думку, вони були у змові з названими підрядними. Розслідування підтвердило, що ці названі особи не відповідали за співпрацю з названими підрядниками або їхню діяльність у низці випадків. Не було виявлено жодних доказів, які б підтверджували ці звинувачення. Товариство дійсно не могло правильно прорахувати податок на нерухомість (за 2017-2019 р) хоча це не було наслідком якого шахрайства або його спроби. Товариство розрахувало податок відповідно до наявної угоди з міською владою Одеси, але не врахувало зміни в законодавстві, які спливали на спосіб нарахування податку, починаючи з 2017 року. Як тільки Товариство отримало повідомлення про помилку (у вересні 2019 року) було проведено обговорення з міською владою Одеси, і додаткові гроші зобов`язання за 2017-2018 рік були врегульовані в 2019 році. Товариство не приховувало цей випадок, а навпаки - врегульовало його законним способом і в тісній співпраці з місцевою владою. Ніщо в електронному листуванні, яке додавалось, документах, зібраних у ході розслідування, або інформації, отриманій під час опитування працівників Одеського заводу, не підтверджує того, що хтось із персоналу CRH робив якісь погрози на адресу [NUMBER] . У своєму повідомленні ДТ стверджує, що він неодноразово та різними способами повідомляв про свої підозри щодо порушень випадків шахрайства та інших зловживань. У ході розслідування жодна з названих ДТ осіб не підтвердила цей факт. Перше електронне повідомлення від ДТ щодо цієї справи датоване 31.07.2020 року, тобто після того, як ТОВ уклало з ДТ угоду «Про припинення трудових відносин». З огляду на зазначене вище, після розслідування цієї справи, аналізу зібраних доказів та належного врахування всіх обставин справи, повідомлено, що не було виявлено жодних доказів, які б підтримували звинувачення з боку ДТ (а.с.15-17 том №2). Отже, з досліджених документів, та підстав позову, зокрема, щодо звільнення з підстав повідомлення, виявлення факту крадіжок (шахрайства), судом встановлено, що заявлені позивачем обставини щодо наявності шахрайства не підтверджені, спростовані листом за підписом Барабара Пжедпельська Комплаєнс-менеджер у регіоні Європа від 15.03.2021 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту крадіжок (шахрайства) позивачем не надано. Витребувані докази, а саме листування (том № 3,4) такого факту не підтвердили. Матеріали справи не містять, а позивачем не доведено, що з боку керівництва заводу відносно позивача в день написання заяви про звільнення за згодою сторін від 28.05.2020 року та укладання Угоди на припинення трудових відносин було вчинено під примусом, або погрозою фізичного насильства. Так, допитані в судовому засіданні засідання свідки, а саме: [PERSON] та [PERSON] суду пояснили наступне. Допитаний в судовому засіданні 30.07.2021 року (а.с.56-59 том № 2) свідок [PERSON] суду пояснив наступне: позивач був звільнений з підстав того, що було багато питань з приводу якості його роботи. Звільнення було за згодою сторін. Позивач залишився на заводі, ще на декілька місяців, і це було протягом 2 місяців. В кінці липня позивач закрив рахунок і не можливо було перерахувати кошти позивачу. Із травня по липень позивач на роботу з`являвся періодично, по графіку присутнім не був. Зазначив, що про факт шахрайства позивач не повідомляв, будь-якого приховування коштів не було. Конфлікту з позивачем не було. Щодо перевірок на заводі, зазначив, що перевіркою займався фінансовий відділ, була також внутрішня перевірка перед податковою перевіркою. Щодо забирання ключів від позивача, зазначив, що присутній не був. Допитаний в судовому засіданні 06.12.2024 року (а.с. 189-195 том № 5) свідок [PERSON] суду пояснив наступне: на Товаристві працює з 2018 року, позивача знає, рекомендував його на посаду, коли Товариство шукало юриста. Брав участь, як функціональний керівник, і давав рекомендацію в 2019 році. Приймав від [PERSON] звіти, як його функціональний керівник. Щодо припинення трудових відносин з позивачем, зазначив, що приймав участь в укладенні договору, уточнялись деталі. Після звільнення [PERSON] з договорами не знайомився. Зазначив, що більше не може надати пояснень, та не розуміє, питання щодо перевірок, тому не може відповісти. Отже, допитані в судовому засіданні свідки, не надали підтверджуючих свідчень щодо того, що відносно позивача вчинялись примусові дії пов`язані зі звільненням. Зі свідчень свідків також не встановлено, що останні були обізнані щодо вчинення будь-яких щодо шахрайства, також зазначили, що їм не відомо про таке, зокрема позивач не ставив їх до відома. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Для оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) необхідно з`ясувати наступне: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін (зазначені висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20) та постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16). З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач дійсно звертався до відповідача з заявою, яка зареєстрована на підприємстві 27.07.2020 року щодо відкликання підпису та визнання неукладеною угоди про припинення трудового договору. Також, як встановлено судом, відповідач не прийняв заяву позивача про відкликання заяви та підписів, та направив листа позивачу від 28.07.2020 року, згідно якого зазначив, що позивачем добровільно було підписано заяву про припинення трудового договору, в якій сторонами чітко було визначено, що трудові відносини припиняються за згодою сторін 31.07.2020 року. Встановлені обставини, є такими, що відповідають висновкам зробленим в Постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що відповідач не висловив взаємної згоди щодо анулювання заяви. Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18) та у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 820/243/16 (адміністративне провадження №К/9901/11617/18), зазначено, що «право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом працівника, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Відмовитись від домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін можна лише за згоди всіх сторін, тобто працівника та роботодавця. В дому випадку судом встановлено, що угода про припинення трудового договору, містить дату припинення трудових відносин, а саме сторонами погоджено, що трудові відносини припиняються 31.07.2020 року. Щодо перебування позивача на лікарняному в період з 31.07.2020 року (дата звільнення до 05.08.2020 та з 08.08.2020 року, з 08.08.2020 року по 15.08.2020 року (а.с.24 том № 1), суд зазначає наступне. Дослідивши ретельно позовну заяву, а саме обставини щодо незаконності підстав звільнення позивача, судом встановлено, що також, однією з підстав незаконного звільнення, позивач зазначає, що його було звільнено в період перебування на лікарняному. Основне посилання спрямоване на те, що заява на звільнення була написана під тиском та під погрозами вчинення фізичної розправи з підстав виявлення позивачем шахрайства на підприємстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року в справі № 335/8636/20 (провадження № 61-7650 св 22) вказано, що «не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України). Тлумачення положень частини третьої статті 40 КЗпП України свідчить про те, що закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Разом з цим, судом встановлено, що 31.07.2020 року було складено Акт про встановлення факту відсутності на робочому місці (прогулу), згідно якого зафіксовано, що 31.07.2020 року з 08 години до 16 години [PERSON] не було на роботі. [PERSON] не надав письмових пояснень щодо відсутності на роботі (а.с.75 том № 1). В подальшому, судом встановлено, що відповідач на запит до сімейного лікаря, отримав підтвердження щодо непрацездатності позивача. Також, судом встановлено (а.с.240 том № 1), що позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 27.08.2020 року по 19.09.2020 року. З даного приводу суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019 у справі № 3-425/2018(6930/18) за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення). Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 постанови від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) сформулювала висновок, що в разі порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, негативні наслідки слід усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки). Отже, наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності позивача, тобто в даному випадку 15.08.2020 року, а оскільки 15 серпня 2020 року є вихідним днем, а саме субота, то наступним днем звільнення має бути 17.08.2020 рік. Таким чином, оскільки судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди про припинення трудового договору 31.07.2020 року, і на час відкликання заяви домовленість сторін існувала, доказів протилежного судом не встановлено, а позивачем не доведено, зміна ставлення позивача до власноруч написаної заяви та підписаної угоди про звільнення, не може бути підставою для визнання угоди не укладеною. З урахуванням викладеного суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач перебував на лікарняному до 15 серпня 2020 року, отже, а тому, датою припинення трудових правовідносин є наступний робочий день, тобто 17.08.2020 року, а оскільки цей день є вихідним, то наступним робочим днем є 17.08.2020 року, а тому, суд вважає за необхідне змінити дату звільнення позивача, зазначивши датою звільнення 17.08.2020 рік. Отже, оскільки у листку непрацездатності від 31 липня 2020 року позивачу зазначено стати до роботи 15 серпня 2020 року, а оскільки, цей день не є робочим, тому датою припинення трудових відносин слід вважати 17 серпня 2020 року. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс19), та Верховний Суд у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18 (провадження № 61-15334св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20), від 07 вересня 2022 року у справі № 686/14632/21 (провадження № 61-2978св22). У випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20)». Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21 (провадження № 61-4278св22). Отже, підсумовуючи викладене, суд зазначає, що наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, у цьому випадку слід усунути шляхом зміни дати звільнення позивача. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення іншою особою вимог Закону України «Про запобігання корупції». Системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому, причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП України, що є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як то порушення умов трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення. Законодавство про працю не містить визначення ані вимушеного прогулу, ані оплати за весь час вимушеного прогулу, проте ці терміни неодноразово вживаються у КЗпП України. Аналіз положень КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Вказані висновки свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. З огляду на зазначене, для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови. Суд зазначає, що після звільнення позивача, позивач вчинив всі належні від нього дії щодо здійснення виплати позивачу при звільнені також встановлено, що позивач закрив рахунок, та отримав лише частину нарахованих коштів, що підтверджується, зокрема листом від 29.09.2020 року (а.с.92 том № 1), де, відповідач просить позивача прибути на підприємство та отримати копію трудової книжки та належних для виплати грошових коштів. Судом звертається увага на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. З урахуванням викладеного суд зазначає, що, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20). Вищевказані висновки суду узгоджуються із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року у справі №647/3372/19. У зв`язку з наведеним відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, судом не встановлено незаконності дій щодо звільнення позивача, обставини, на які посилався позивач не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а отже й відсутні підстави для стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2020 року по дату винесення рішення по справі, який станом на 25.08.2020 рік становить 31 053, 12 гривень. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо поновлення [PERSON] на посаді юриста ТОВ «ЦЕМЕНТ» та відповідно й безпідставності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р (ІІ) 2019 та висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 слід змінити дату звільнення [PERSON] з 31.07.2020 року на 17.08.2020 року. У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.ч. 1,5,6ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обставини на які посилається позивач у своєму позові щодо підстав скасування наказу, акту та рішення трудової комісії, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а відтак, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу.

Outcome: dismissed