Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-06 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 10.03.2025 року надійшла позовна заява [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилалась на те, що вона проживала разом із померлим [PERSON] , [INFO] , з 2014 року як дружина та чоловік за адресою: [ADDRESS] , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. [PERSON] помер [INFO] за вищевказаною адресою, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті від 04.02.2021 року № 531. 25.02.2021 року [PERSON] звернулася до Приморської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, відповідно до листа Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі від 01.03.2021 року № 629с/02-14 у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено оскільки нотаріусу не було надано документів, які підтверджують її родинні стосунки зі спадкодавцем [PERSON] . Тому [PERSON] звернулась до суду для встановлення факту її проживання з померлим [PERSON] однією сім`ю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] в період з 2014 року до моменту смерті останнього, а саме до [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі № 522/4667/25 та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Приморського районного суду від 29.04.2025 року витребувано з Приморської державної нотаріальної контори засвідчену належним чином копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 18 червня 2025 року на виконання вищевказаної ухвали до суду надійшла засвідчена належним чином копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 23 вересня 2025 року представник Одеської міської ради подав через канцелярію суду пояснення по справі, у яких проти задоволення позовних вимог заперечував, позовну заяву [PERSON] просив залишити без задоволення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.10.2025 року задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових пояснень свідків. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, позовну заяву просив залишити без задоволення. Заслухавши учасників судового процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд встановив, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, але не основною ознакою є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. Так, обов`язковою умовою для встановлення факту проживання однією сім`єю, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, як зазначено у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з наданою позивачем копією лікарського свідоцтва про смерть та довідкою про причини смерті від 04.02.2021 року № 531 [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Проте позивачем не надано до суду копії свідоцтва про смерть [PERSON] або іншого документа, що відповідно до закону посвідчує відповідний акт цивільного стану. Водночас, з доданої до позову заяви [PERSON] про прийняття спадщини за законом від 25.02.2021 року вбачається, що свідоцтво про смерть [PERSON] отримано співробітниками Комунального підприємства «Спеціалізоване підприємство комунально?побутового обслуговування», для здійснення організації поховання [PERSON] , як одинокої особи за рахунок цільового фінансування з бюджету міста. При цьому позивачем не надано доказів звернення за отриманням Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть для отримання допомоги на поховання, так само як і доказів відшкодування Комунальному підприємству «Спеціалізоване підприємство комунально?побутового обслуговування» коштів, витрачених на здійснення поховання [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану, зокрема, на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Згідно з ч. 2 ст. 17 цього закону заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Відповідно до ч. 6 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово?експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Таким чином, враховуючи твердження позивача про спільність проживання з [PERSON] , отримання нею особисто 04.02.2021 року лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] та відсутність у матеріалах спадкової справи № 103с/2021, заведеної 26.02.2021 року Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одесі після смерті [PERSON] , свідоцтва про смерть останнього, відсутнє логічне пояснення того факту, що позивачем не подано у встановлений законом строк документи для реєстрації відповідного акту цивільного стану, що однак, за словами позивача зроблено працівниками Комунального підприємства «Спеціалізоване підприємство комунально?побутового обслуговування». Щодо доданих до позовної заяви документів, які, на думку позивача, підтверджують факт здійснення нею поховання [PERSON] , а саме: копії договору?замовлення на організацію та проведення поховання та квитанції до прибуткового касового ордера від 04.01.2021 року, суд вважає за необхідне зауважити таке. Як вже зазначалося вище, [PERSON] помер [INFO] , у той же час, позивачем надано копію квитанції до прибуткового касового ордера, у якому вказано, що 04.01.2021 року грошові кошти прийнято від [PERSON] за ритуальні послуги, що стосуються [PERSON] , тобто рівно за місяць до дати смерті [PERSON] , визначеної у наданій позивачем копії лікарського свідоцтва про смерть, при цьому договір замовлення був укладений 16.02.2021 року. Також суд враховує висновок, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 18.02.2019 року по справі № 759/14551/16-ц, про те що витрати коштів на поховання не можуть свідчити про факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства, існування спільного побуту та взаємних прав і обов`язків і висновок, викладений у постанові від 25.11.2019 року по справі № 202/5003/16?ц, про те, що наявність у позивача документів, пов`язаних із смертю та захороненням спадкодавця не можуть бути взятими до уваги, оскільки сама їх наявність не підтверджує факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків з померлим. Таким чином надані позивачем документи на підтвердження здійснення поховання [PERSON] не є належними доказами на підтвердження факту проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а вищевказана квитанція до прибуткового касового ордера, окрім того є недостовірним доказом у розумінні ЦПК України. Дослідивши матеріали спадкової справи № 103с/2021, заведеної 26.02.2021 року Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одесі після смерті [PERSON] , копія якої надійшла на виконання ухвали суду та додані до позовної заяви документи, що стосуються факту звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини суд доходить до наступних висновків. [PERSON] дійсно звернулась 26.02.2025 року до вищевказаної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , не надавши при цьому жодних документів, що підтверджують право на спадкування, що було їй роз`яснено листом від 01.03.2021 року № 629с/02-14. Однак, один лише факт відповідного звернення не є належним доказом акту спільного проживання у розумінні ЦПК України. Також позивачем в якості доказів надано довідки, видані КП «ЖКС «Фонтанський», складені на підставі актів датованих 02.04.2021 року та 26.02.2025 року. Дослідивши вказані документи суд визнає їх неналежними та недопустимими доказами у розумінні ЦПК України з наступних міркувань. На одній з довідок наявні незастережені виправлення, що унеможливлює встановлення точної дати, коли було видано таку довідку. Крім того, суд враховує, що згідно з наявною у матеріалах справи копією листа КП «ЖКС «Фонтанський» від 05.04.2025 року № 455/01-7 встановлення або підтвердження факту проживання громадян не за місцем реєстрації не входить до функціональних обов`язків посадових осіб комунального підприємства, а також не входить до переліку статутної діяльності КП «ЖКС «Фонтанський». Таким чином, правові підстави для внесення інформації у довідку з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію/прописку (встановленого зразка) щодо фактичного проживання громадян не за адресою реєстрації, у КП «ЖКС» Фонтанський» відсутні. При оцінці наданих позивачем фотографій суд, враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року по справі № 531/295/19, про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16, від 27.02.2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11.12.2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 року у справі № 490/10757/16-ц. Також суд враховує, що відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року по справі № 522/25049/16-ц посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24.01.2020 року в справі № 490/10757/16-ц. Стосовно доказів, наданих позивачем на підтвердження факту здійснення спільних витрат, а саме копії заявки на доставку пральної машини та товарного чека і гарантійного талона на телевізор, суд погоджується з доводами відповідача про те, що заявка на доставку не є товарним чеком, а також не містить ані точної адреси доставки, ані реквізитів замовника і окрім того з такого документу неможливо встановити розмір витрат та їх спільність, а також враховує, що Верховний Суд у постанові від 12.11.2020 року у справі № 750/12880/19 дійшов висновку, що чеки, які не містять прізвищ та адрес, не можуть вважатись доказами, які б дали змогу встановити наявність обставин справи, на які посилається заявник, а тому не є достатніми для підтвердження факту спільного проживання осіб, які складали сім`ю, були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. Тобто, позивачем не надано належних і достатніх доказів факту здійснення спільних витрат. Оцінюючи наявні в матеріалах справи копії особистих медичних та інших документів, що стосуються [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в контексті вимог до доказів, встановлених ЦПК України, суд погоджується з доводами відповідача про те, що такі документи не стосуються предмета доказування у даній цивільній справі, а отже не є належними доказами на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і факт доступу позивача до таких документів не свідчить про наявність спільного бюджету, пов`язаність спільними правами та обов`язками та наявність інших ознак, що характеризують сім`ю. Суд, враховуючи згадану вище позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08.12.2021 року по справі № 531/295/19, також критично оцінює покази свідків, враховуючи, що: 1) свідок [PERSON] при наданні свідчень у судовому засіданні вказала на адресу спільного проживання позивачкою з померлим, яка не відповідає адресі, зазначеній у наданих нею письмових поясненнях; 2) свідок [PERSON] при наданні свідчень у судовому засіданні зазначила, що не пам`ятає коли саме почала бачити померлого разом із позивачкою, а також не могла навести конкретних фактів, що підтверджують ведення спільного господарства; 3) свідок [PERSON] при наданні свідчень у судовому засіданні не змогла вказати період протягом якого, на її думку, позивачка проживала разом із померлим, зазначила, що не настільки близько спілкувалася з ними, тому конкретних фактів, що підтверджують наявність спільного побуту, а також взаємних прав та обов`язків, навести не може. Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За таких обставин, враховуючи встановлене судом, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed