Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Позивач ТОВ «Цикл Фінанс» в особі свого представника адвоката Кеню Д.В. через систему «Електронний суд» звернулось до Соснівського районного суду м. Черкаси із позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 290 грн 51 коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] був укладений кредитний договір №\~22039000553514 від 17.12.2021, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито банківський рахунок та надано кредитні кошти в сумі 24 800 грн строком на 24 місяці до 17.12.2023, які відповідач зобов`язався повернути зі сплатою відсотків за користування ними. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував кредитні кошти відповідно до умов вищевказаного договору на рахунок відповідача. Разом із тим, 28.03.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» (клієнтом) та ТОВ «Цикл Фінанс» (фактором) укладено договір факторингу №\~28/03/24, на підставі якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1. Відповідач довготривалий строк не виконував належним чином свої кредитні зобов`язання перед банком, у зв`язку з чим його заборгованість станом на дату відступлення права вимоги становить 49 290 грн 51 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту 24 242 грн 02 коп., заборгованість за відсотками 0 грн 49 коп., заборгованість за комісією 25 048 грн. А тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 49 290 грн 51 коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.07.2025 відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30.07.2025 відзив та клопотання відповідача [PERSON] повернуто без розгляду у зв`язку їх подачею без додержання вимог ст. 183 ЦПК України. Представник позивача Кеню Д.В. в судове засідання не з`явився, у прохальній частині позовної заяви зазначивши, що просить провести розгляд справи за відсутності представника ТОВ\~«Цикл Фінанс». Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Пояснив, що з початку повномасштабного вторгнення російської федерації втратив джерело доходу, оскільки у зв`язку із зазначеною обставиною його діяльність як фізичної особи-підприємця з 2022 року припинена. Зазначив, що позивачем не надано доказів повідомлення його як боржника про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Цикл Фінанс», а таке відступлення відбулось без його участі. За таких підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані позивачем докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України\~та\~статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін відповідно до ст.\~12,\~13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 1, 2\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 2\~статті 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із положеннями ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22039000553214 від 17.12.2021, який підписано відповідачем його власноручним підписом. На підставі вказаного договору банк зобов`язався надати клієнту грошові кошти в сумі 24\~800 грн у тимчасове платне користування шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта [NUMBER] , а клієнт зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити плату за кредит (проценти та комісію), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому договором. Кредит надано строком на 24 місяці до 17.12.2023, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом у розмірі 0,001 % річних. Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить: за період з 17.12.2021 до 16.07.2022 7 % від суми кредиту, з 17.07.2022 до 16.01.2023 5,5 % від суми кредиту, з 17.01.2023 до 16.07.2023 4 % від суми кредиту, з 17.07.2023 до 17.12.2023 2,25 % від суми кредиту. Згідно виписки по особовому рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості, наданими АТ «Банк Кредит Дніпро», у зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 22039000553214 від 17.12.2021 станом на 27.03.2024 за ним утворилась заборгованість у розмірі 49\~290 грн 51 коп., з яких: 24 242 грн 02 коп. - заборгованість за кредитом; 0 грн 49 коп. заборгованість за відсотками; 25 048 грн - заборгованість за відсотками. Пунктом 5.11 кредитного договору встановлено, що клієнт дає згоду на можливу заміну кредитора і відступлення права вимоги за цим договором, а банк зобов`язався письмово повідомити клієнта про заміну кредитора в зобов`язанні протягом 10 робочих днів. Так, між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено договір факторингу №\~28/03/24 від 28.03.2024, на підставі якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами відповідно до реєстру боржників згідно додатку 1, в тому числі і до відповідача. Відповідно до витягу із реєстру божників (додаток № 1 до договору факторингу №\~28/03/24 від 28.03.2024) до ТОВ «ФК «Цикл Фінанс» перейшло право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 22039000553214 від 14.12.2021 в загальному розмірі 49 290 грн 51 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 24 242 грн 02 коп., заборгованості за відсотками 0 грн 49 коп. та заборгованості за комісією 25 048 грн. Представником позивача адвокатом Дорошенко М.А. 20.03.2025 на адресу відповідача [PERSON] було скеровано вимогу (вих. №\~2752314334-АВ) про повернення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 49\~290 грн 51 коп., яка залишена останнім без реагування. Частиною 1 ст.\~512\~ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.\~514\~цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 526, 530\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. За змістом ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормою ч. 1 ст.\~625\~ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем були отримані кредитні кошти на умовах та в порядку, визначеним кредитним договором № 22039000553214 від 17.12.2021 і він користувався такими коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування ним. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією суд зазначає наступне. Частиною 2\~ст.\~8\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» визначені\~загальні витрати\~за споживчим\~кредитом,\~до яких\~включаються: доходи\~кредитодавця у\~вигляді процентів; комісії\~кредитодавця,\~пов`язані з\~наданням,\~обслуговуванням і\~поверненням кредиту,\~у тому\~числі комісії\~за обслуговування\~кредитної заборгованості,\~розрахунково-касове\~обслуговування,\~юридичне оформлення\~тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Водночас, до загальних витрат за споживчим кредитом не включаються платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит (ч. 3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Оцінюючи наведені доводи позивача, суд виходить із того, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 року в справі №204/224/21 та Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 (справа № 496/3134/19) дійшли висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення п. 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що за кредитним договором встановлено щомісячну комісію за користування кредитними коштами, яка фактично є штрафною санкцією, пункти договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за користування кредитними коштами щомісячно в терміни та у розмірах, визначених договором, є нікчемними. Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц). У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі №\~740/3852/19 зазначено, що: «відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). З огляду на це, підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією за кредитним договором №\~22039000553214 від 17.12.2021 у розмірі 25 048 грн суд не вбачає. Ураховуючи наведене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення на суму 24\~242 грн 51 коп., з яких 24 242 грн 02 коп. заборгованість за тілом кредиту та 0 грн 49 коп. заборгованість за відсотками. Щодо доводів відповідача про відсутність доходу та неможливість виконання зобов`язань суд зазначає таке. За змістом ст. 525, 526, 530, 610, 612, 625 ЦК України грошове зобов`язання підлягає виконанню в установлені договором строки, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість його виконання. Обставина припинення відповідачем підприємницької діяльності у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення російської федерації сама по собі не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання, оскільки ризик своєї господарської діяльності несе саме боржник, а економічні труднощі, зменшення доходів чи втрата роботи не віднесені законом до підстав припинення чи зміни зобов`язання у таких правовідносинах. Відповідач не надав суду жодних доказів, що він звертався до кредитора з вимогою про зміну умов договору, відстрочку/розстрочку платежів чи реструктуризацію боргу та що кредитор безпідставно цього не вчинив. За таких обставин посилання відповідача лише на складну економічну ситуацію не спростовує встановлений судом факт отримання ним кредиту та невиконання обов`язку з його повернення. Крім того, посилання відповідача на запровадження в Україні воєнного стану та наявність сертифіката Торгово-промислової палати України про засвідчення форс-мажорних обставин саме по собі не є підставою для звільнення його від виконання грошового зобов`язання або зменшення обсягу відповідальності. За усталеною судовою практикою, форс-мажор (обставини непереборної сили) звільняє від відповідальності лише за наявності причинно-наслідкового зв`язку між такою обставиною та неможливістю виконати конкретне зобов`язання, а не автоматично внаслідок самого факту існування воєнного стану чи збройної агресії. Ключовим є те, що саме сторона, яка посилається на форс-мажор, повинна довести: по-перше, що в конкретний період вона об`єктивно не могла виконати саме те зобов`язання, яке є предметом спору (у цьому випадку здійснювати платежі за кредитним договором); по-друге, що саме форс-мажор унеможливив виконання, а не інші суб`єктивні чи економічні чинники (втрата замовлень, зменшення доходів, зміна ринку тощо). Відповідач таких доказів суду не подав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати у справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2\~422\~грн 40 коп., а також з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 1, 2\~ст.\~141 ЦПК України\~до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1\~192 грн 31 коп. (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 422 грн 40\~коп. /сума плаченого судового збору/ х 49,22\~% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1\~192 грн 31 коп.) Стосовно заявлених до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 2 ст. 133 ЦПК\~України). За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 5 000 грн до позовної заяви позивачем додано договір про надання правової допомоги №\~43453613 від 02.01.2025, укладений між адвокатом Кеню Д.В. та ТОВ «Цикл Фінанс», додаткову угоду №\~22039000553214 від 03.06.2025 до договору, детальний опис робіт (наданих послуг) від 03.06.2025 та акт № 22039000553514 від 03.06.2025 про підтвердження факту надання правничої допомоги. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22.05.2024 у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.2024 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі №\~367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу суд бере до увагу, що предмет спору відноситься до справ незначної складності (справа є малозначною) та не потребує значних витрат часу на виконання відповідних робіт щодо усної консультації, правового аналізу та підготовки позовної заяви, з огляду на сталу практику національних судів зі спірних правовідносин. Враховуючи категорію та складність справи, ціну позову, суму на яку задоволено позов, сталу судову практику щодо розгляду подібних справ, обсяг наданих адвокатом послуг та

Outcome: partial