Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 у справі № 761/19282/15-ц було повністю задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 15541914,65 грн. На виконання цього рішення Шевченківським районним судом м. Києва було видано позивачу виконавчий лист від 18.09.2020 у справі № 761/19282/15-ц. На підставі цього виконавчого листа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва видав постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП [NUMBER] від 18.09.2020 та постанову про арешт майна. Також відповідачку внесено до Єдиного Реєстру Боржників. [PERSON] не погашає заборгованість добровільно, рішення виконується примусово. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит приватного виконавця від 14.09.2023 № 4389 досі відповідачка сплатила лише 54264,97 грн. Залишок заборгованості на користь стягувача, станом на 03.04.2023 складає 15487649,68 грн, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути інфляційні втрати у розмірі 18268264,57 грн та 3% річних у розмірі 3521160,45 грн в порядку ст. 625 ЦК України за період з 01.02.2016 по 18.09.2023 у зв`язку з невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 1-38). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2023 зазначену справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 42). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2024 справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 54). 11.07.2024 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано клопотання про витребування справи № 761/19282/15-ц (т. 1 а.с. 69-71). Відповідно до протоколу судового засідання від 11.07.2024 в судовому засіданні було розглянуто клопотання про витребування доказів, представники позивача - адвоката Федорова С.Д. та [PERSON]. просили задовольнити дане клопотання, не заперечували проти закриття підготовчого судового засідання, крім того, представник позивача - адвокат Федорова С.Д. зазначала, що самостійно до Шевченківського районного суду м. Києва з метою копіювання справи не зверталася (т. 1 а.с. 72-76). Ухвалою суду від 11.07.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Федорової С.Д. про витребування матеріалів справи (т. 1 а.с. 77). 22.07.2024 та 24.07.2025 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано аналогічні за своїм змістом заяви про надання копії ухвали від 11.07.2024 (т. 1 а.с. 81-85). 09.09.2024 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано клопотання про продовження строку підготовчого засідання та долучення доказів до матеріалів справи (т. 1 а.с. 86-132). 09.09.2024 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (т. 1 а.с. 133-179). 09.09.2024 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано пояснення по справі (т. 1 а.с. 180-222). 12.09.2024 представником відповідача - адвокатом Кобець Р.В. до суду було подано заяву про повернення до стадії підготовчого провадження (т. 1 а.с. 227-232). Відповідно до протоколу судового засідання № 3662935 від 20.11.2024 в судовому засіданні представник відповідача - адвокат Кобець Р.Ю. просив задовольнити клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження та надати йому можливість ознайомитися з матеріалами справи, зазначав, що про наявність позову йому стало відомо лише у вересня 2024 року. Представники позивача - адвокати Кострюков В.І., Федороса С.Д., Рибчинчук Д.А. заперечували проти повернення до підготовчого провадження, зазначали що відповідач зловживає своїми правами, представник відповідача мав можливість ознайомитися з матеріалами справи до судового засідання, відповідач могла дізнатися про наявність справи з додатку «Дія». Протокольною ухвалою задоволено клопотання представника відповідача частково, відмовлено в задоволенні клопотання в частин повернення на стадію підготовчого провадження, задоволено клопотання представника відповідача про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим оголошено перерву по справі до 27.01.2025 (т. 1 а.с. 239-249а). 24.01.2025 представником відповідача - адвокатом Кобець Р.В. до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому останнім зазначено, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки, позовні вимоги є неправомірними та не підлягають задоволенню, позивачем порушено строки позовної давності, він мав би обмежитися періодом з 19.09.2020 по 19.09.2023. Розрахунок інфляційних втрат є неправомірним, бо в нього включено суму інфляційного збільшення у розмірі 74040634,91 грн, щодо якої заявлено позовну давність. Якщо виключити цю суму з подальшого розрахунку разом із сумою нарахованих інфляційних втрат після 24.02.2022 у розмірі 6983510,19 грн, розмір інфляційних втрат зменшується до 2625071,04 грн. Аналогічна ситуація стосується розрахунку 3% річних, оскільки в нього неправомірно включено річні відсотки у розмірі 2140198,08 грн, щодо яких заявлено позовну давність, та річні відсотки у розмірі 728131,69 грн. У результаті розмір річних відсотків зменшується до 657921,56 грн. Також з урахуванням складного матеріального становища відповідача та наявності значного боргу, відповідач просить суд зменшити нараховані 3% річних до 65792,16 грн. Крім того, представник відповідача просив поновити строк на подачу відзиву, оскільки відповідач не була належним чином повідомлена про наявність даного позову, а адвокат ознайомився з матеріалами справи лише 20.11.2024, тобто вже після закриття підготовчого засідання (т. 2 а.с. 6-16). Відповідно до протоколу судового засідання від 27.01.2025 в судовому засіданні представник відповідача - Кобець Р.Ю. просив поновити строк та прийняти відзив. Представники позивача - адвоката Кострюков В.І. та Федорова С.Д. просили відкласти розгляд справи для підготовки відповіді на відзив, представник відповідача зазначав, що відзив не міг подати раніше, не заперечував проти відкладення розгляду. Протокольною ухвалою задоволено клопотання, оголошено по справі перерву для надання можливості ознайомлення з відзивом (т. 2 а.с. 17-20). 27.01.2025 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано пояснення по справі (т. 2 а.с. 23-27). 03.02.2025 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано клопотання про відмову у поновленні пропущеного строку для подання відзиву (т. 2 а.с. 29-31). 18.02.2025 представником відповідача - адвокатом Кобець Р.В. до суду було подано клопотання про оголошення перерви (т. 2 а.с. 32-37). 10.06.2025 представником відповідача - адвокатом Кобець Р.В. до суду було подано заяву про зупинення провадження по справі (т. 2 а.с. 52-62). 18.08.2025 представником позивача - адвокатом Федоровою С.Д. до суду було подано відповідь на заяву про зупинення провадження по справі (т. 2 а.с. 69-84). в судовому засіданні 18.08.2025 представники позивача - адвокати Рибничук Д.А., Федорова С.Д., Кострюков В.І. заперечували проти задоволення клопотання представника відповідача про зупинення провадження (т. 2 а.с. 85-86). Ухвалою суду від 18.08.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Кобець Р.Ю. про зупинення провадження (т. 2 а.с. 87-88). 20.08.2025 представником відповідача - адвокатом Кобець Р.В. до суду було подано заяву про відкладення розгляду справи з 18.08.2025 (т. 2 а.с. 93-95). В судовому засіданні представники позивача - адвокати Рибничук Д.А., Федорова С.Д., Кострюков В.І. просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та проводити розгляд справи без відповідача, його представника, оскільки відповідач постійно не з`являється. Відповідач, представник відповідача будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. За таким обставин суд визнав можливим проводити розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступного висновку. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності. Як вбачається з розрахунку заборгованості, представником позивача заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 18.09.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Статтею 258 ЦК України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, Законом № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності підлягала частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21, від 16.11.2023 у справі № 487/1342/21. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину з 12.03.2020 у межах позовної давності знаходиться період з 12.03.2017. Таким чином, з 01.07.2023 строки позовної давності мали б продовжуватись, однак 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до теперішнього часу. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.02.2016 по 12.03.2017, заявлені поза межами строку позовної давності. Щодо клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву. Відповідно до матеріалів справи, з позовною заявою представник відповідача ознайомився 20.11.2024, що підтверджується відповідною розпискою, проте подав відзив до суду лише 24.01.2025, чим порушив 15-денний термін на подання відзиву відповідно до ч. 7 ст. 178, ст. 191 ЦПК України, тому суд при ухваленні даного рішення не буде враховувати доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву. Судом встановлено, що 28.02.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 30004/2013/ІЕ, у відповідності до умов якого відповідачка отримала від позивача 5400000,00 грн, зо дорівнювало 647000,00 дол. США на дату укладення позики. У лютому 2015 відповідачка перестала виконувати умови повернення позики встановлені договором у зв`язку з чим позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 у справі №761/19282/15-ц було повністю задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, стягнено з [PERSON] 15541914,65 грн. [PERSON] подала апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, а потім заяву про зупинення апеляційного провадження по цій справі до вирішення позову про визнання договору позики недійсним. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва у справі № 761/19282/15-ц від 14.04.2016 апеляційне провадження по справі за позовом позивача до відповідачки про стягнення боргу за договором позики було зупинено. Постановою Верховного Суду від 23.10.2019 ухвалу Апеляційного суду м. Києва у справі №761/19282/15-ц від 14.04.2016 було скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 у справі № 761/19282/15-ц апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. На виконання цього рішення Шевченківським районним судом м. Києва було видано [PERSON] виконавчий лист від 18.09.2020 у справі № 761/19282/15-ц. На підставі цього виконавчого листа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва видав постанову про відкриття виконавчого провадження № ВП [NUMBER] від 18.09.2020, та постанову про арешт майна. Також відповідачку внесено до Єдиного Реєстру Боржників. Відповідачка не погашає заборгованість добровільно, рішення суду виконується примусово. Як вбачається із відповіді на адвокатський запит приватного виконавця від 14.09.2023 №4389 досі [PERSON] сплатила лише 54264,97 грн. Залишок заборгованості на користь стягувача, станом на 14.09.2023, складає 15487649,68 грн. Частиною 1 ст. 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 у справі № 6-2168цс15. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями ст. 611 ЦК України закріплено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 15541914,65 грн боргу і таке зобов`язання полягає у сплаті грошових коштів, а отже, є грошовим зобов`язанням, з огляду на що між сторонами існують грошові зобов`язання на підставі рішення суду, які [PERSON] добровільно не виконує, станом на 14.09.2023 сума заборгованості перед [PERSON] становить 15487649,68 грн. у межах виконавчого провадження № [NUMBER]. Враховуючи викладене, з відповідача підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми та інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.02.2016 по 18.09.2023, які становлять 21794510,85 грн. Суд не може погодитись з даним розрахунком, оскільки обов`язок відповідача сплатити визначену в рішенні суду суму грошових коштів виник з моменту набрання рішенням законної сили, оскільки підставою застосування положень статті 625 ЦК України за пред`явленим позовом є саме невиконання судового рішення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2016 по справі № 761/19282/15-ц набрало законної сили 26.08.2020, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з 27.08.2020 (першого дня коли настало прострочення грошового зобов`язання). Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Відповідно до проведеного судом розрахунку період прострочення з 27.08.2020 по 18.09.2023 становить 1118 днів, а отже до стягнення підлягає сума в розмірі 1423166,49 грн (15487649,68 грн х 3 х 1118 / 365 / 100). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Таким чином, інфляційні втрати в даному випадку слід розраховувати з 27.08.2020 по 18.09.2023. Відповідно до проведеного судом розрахунку інфляційні втрати за період з 27.08.2020 по 18.09.2023 становлять 7566646,13 грн (15487649,68 x 1.48856 - 15487649,68). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5535,75 грн (41,25 %) в дохід держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) рішення від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: partial