Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послугу з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в розмірі 69 842,24 грн, інфляційні втрати в розмірі 13 004,14 грн, 3% річних у розмірі 3 629,45 грн. Позовну заяву обґрунтував тим, що ТОВ «Євро-реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку [ADDRESS] , зокрема, до квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, тому є користувачами послуг, які надає позивач. Письмовий договір з позивачем про надання послуг не укладали, однак вони не звільняються від сплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідачі своєчасно з квітня 2017 року не вносили плату за отримані послуги з постачання теплової енергії та з січня 2016 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 69 842,24 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України на розмір заборгованості нараховані 3% річних у розмірі 3 629,45 грн, інфляційні втрати у розмірі 13 004,14 грн. Рішенням (заочним) Дарницького районного суду м. Києва від 08.11.2023 суд задовольнив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнув солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція»: - заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 по 31.06.2023 у розмірі 20 772,76; - заборгованість за послуги з гарячого водопостачання за період з 01.01.2016 по 31.06.2023 у розмірі 49 069,48 грн; - 3% річних, нараховані на заборгованість з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 по 23.02.2022 у розмірі 1 086,29 грн; - 3% річних, нараховані на заборгованість з гарячого водопостачання за період з 01.06.2016 по 23.02.2022 у розмірі 2 543,16 грн; - інфляційні втрати за період з 01.04.2017 по 23.02.2022 за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 3 765,81 грн; - інфляційні втрати за період з 01.06.2016 по 23.02.2022 за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 9 238,33 грн, а всього - 86 475,83 грн. Стягнув з кожного відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 342,00 грн. 26.05.2025 представник відповідача-2 адвокат Будова Н.М. подала до Дарницького районного суду м. Києва заяву про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.11.2023 у справі № 753/16149/23 (провадження № 2/753/6614/23) за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до 1. [PERSON] , 2. [PERSON] про стягнення заборгованості. На обґрунтування заяви зазначив таке. Про дату, час та місце слухання справи відповідач-2 не був належним чином повідомлений, оскільки не отримував засобами поштового зв`язку судової повістки про виклик до суду, через що був позбавлений права подати відзив на позовну заяву та докази у справі, а також заяву про сплив позовної давності до частини вимог - через те, що проходить військову службу і не проживає за місцем реєстрації. Відповідач повністю не визнає заявлені позивачем вимоги та вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. 1). Предметом спору є стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в розмірі 69 842,24 грн, інфляційні втрати в розмірі 13 004.14 грн, 3% річних у розмірі 3 629,45 грн. Відповідач ще з 2017 року за адресою своєї реєстрації не проживає (довідка № 04 від 27.03.2025, військовий квиток серії [NUMBER] від 07.11.201977ювідки №865 від 02.04.2025 та №1009 від 17.04.2025), відповідно комунальними послугами не користується, в тому числі з 2017 року відповідач не споживав послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, тому відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказану в позові заборгованість за послуги, якими останній не користувався, договір з позивачем не укладав. Факт відсутності укладеного з відповідачем договору встановлено і судом, який зазначив, що письмовий договір з останнім про надання послуг відповідачі не укладали, однак вони не звільняються від сплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Згідно довідки № 04 від 27.03.2025 відповідач з 2017 року проживає в [ADDRESS] . Згідно військового квитка [PERSON] з 25.10.2017 на підставі наказу ОКПП «Київ» №239 від 25.10.2017 прийнятий на військову службу за контрактом, а 24.11,2017 прийняв військову присягу у в/ч [NUMBER] . 25.10.2020 відповідач звільнений в запас у зв`язку із закінченням контракту. Отже, з 2017 року відповідач проживає в м. Фастів Київської області, а з 25.10.2017 до 25.10.2020 останній проходив військову службу за контрактом, тому відповідно не користувався послугами, які надавав позивач, за адресою: [ADDRESS] . 24.02.2022, згідно наказу Верховного Головнокомандуючого ЗСУ №2 від 22.02.2022 про призов резервістів ОР-1 та наказу №38 від 24,02.2022 відповідач призваний у Збройні Сили України та зарахований до списків військової частини [NUMBER] , де проходить службу з 24.02.2022 по даний час. З огляду на те, що відповідач не проживає за адресою реєстрації: [ADDRESS] ще з 2017року по даний час, а з 25.10.2017 по 25.10.2020 та з 24.02.2022 по даний час проходить військову службу в ЗСУ та приймає безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення, інтересів держави у зв`язку з військовою агресією росії проти України, відповідно комунальними послугами за адресою реєстрації з 2017 року по даний час не користується, в тому числі [PERSON] не споживав послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання за вказаною адресою, тобто відповідно не є користувачем послуг, які надає позивач. Також відповідачу взагалі не було відомо ні про наявність заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання та її розмір, тому відповідно про існування боргу останній не знав. Жодних повідомлень про наявність боргу за послугу з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання відповідач не отримував. Враховуючи, що відповідач не проживає за адресою реєстрації ще з 2017 року по даний час, послугами позивача не користувався, у вказаний в позові період [PERSON] такі послуги не споживав, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в розмірі 69 842,24 грн, які відповідач не споживав. 2. Позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ч. З ст. 267 Цивільного кодексу України відповідач заявляє про пропуск позивачем строку позовної давності, та просить застосовувати суд позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК- України). Відповідно до ст. 253 ЦК. України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, якщо кредитний /договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання нього, обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним' з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частішою п`ятою статті 261 ІЖ України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним судом у постанові Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-11 бцсі 3. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним судом у постанові від 15.01.2021 у справі №494/366/19, Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Відповідно до пунктів 34 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії та Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання гарячої води, Споживач здійснює оплату за договором щомісяця не пізніше останнього дня, місяця, що настає за розрахунковим - періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу. Оскільки, за умовами Типових договорів позивача, Споживач мав виконувати зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, тому перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання починається щомісячно з першого дня місяця, що настає через місяць за розрахунковим періодом. Позивач звернувся лише 07.08.2023. Тобто, позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами по стягненню заборгованості по сплаті за комунальні послуги з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 по 31.06.2020 та гарячого водопостачання за період з 01.01.2016 по 31.06.2020, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. 3. Позивачем не вірно застосовано ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України, що регулюють відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, безпідставно нараховано відповідачу суму боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних через порушення строків оплати за період з 12.03.2020 по 23.02.2022, що суперечить Прикінцевим та перехідним положенням ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби ( COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-ІХ. Положення ст. 610, 611,612, 623, 625 ЦК України, перехідним положенням ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби ( COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-ІХ, постанові КМ України від 05.02.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану (в редакції яка діяла станом на 30.06.2023), що регулюють відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання передбачають, що в період дії карантинних обмежень на території України та воєнного стану заборонено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги . Всупереч нормам, зазначеним у Прикінцевих та перехідних положеннях ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів У країни, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 № 530-ІХ, якими на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та протягом 30 днів з дня його відміни, заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, позивач-відповідні нарахування (3% річних та інфляційні втрати) та стягнення здійснювало. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» № 211 від 11.03.2020 на всій території України з 12.03.2020 встановлено карантин, з подальшим подовженням карантину в Україні (згідно постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020) до 30.06.2023. У разі прострочення внесення платежу до боржника в період дії карантинних обмежень, дія яких закінчилась від 01.07.2023 року, не застосовуються положення ст. 611, 612, 623 та 625 ЦКУ та положення договору, що регулюють відповідальність боржника за невчасне виконання грошового зобов`язання. Також, Постановою КМ України від 05.02.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (в редакції, яка діяла станом на 30.06.2023) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги . Отже, позивач з самого початку карантину і воєнного стану та до 30.06.2023 мав би утриматися від нарахування 3% річних та інфляційних втрат боржника, в тому числі відповідачам. Позивачу під час дії карантинних обмежень па території України та воєнного стану (станом на 30.06.2023) заборонялось нарахування та стягнення інфляційних витрат та 3% річних на суму боргу, в тому числі за період з 12.03.2020 по 23.02.2022 (період дії карантинних обмежень), споживачі звільняються від обов`язку сплачувати на користь позивача інфляційні втрати та 3%річних. Тобто, застосування відповідальності до боржника, зокрема нарахування інфляційних втрат та 3% річних за невчасне виконання грошового зобов`язання, суперечить Імперативній нормі права. Вимога позивача про стягнення з відповідачем інфляційних втрат та З % річних та період з 12.03,2020 по 23.02.2022, є необґрунтованою. Позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Ухвалою від 20.06.2025 суд прийняв заяву відповідача-2 про перегляд заочного рішення від 08.11.2023 у справі № 753/16149/23; призначив судове засідання на 17.07.2025 на 16 год. 45 хв. 07.07.2025 позивач засобами поштового зв`язку подав письмові заперечення, в яких зазначив таке. 1. Незастосування судом строків позовної давності саме по собі не може і вважатися підставою, яка може призвести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З огляду на вищевказану норму слідує, що: - суд може застосувати наслідки спливу строків позовної давності лише за заявою сторони у спорі; - наслідки спливу строків позовної давності можуть бути застосовані лише до винесення рішення судом. Посилання Відповідача на те, що: «...позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами по стягненню заборгованості по сплаті за нібито спожиті відповідачами комунальні послуги з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 по 31.66.2020 та з гарячого водопостачання за період з 01.01.2016 по 31.06.2020 тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за вказаний період подані з пропуском строку звернення до суду, задоволенню не підлягають, у зв`язку зі спливом строків позовної давності» Проте Представником Відповідача не вірно обчислено строки позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У постанові Верховного Суду від 06.12.2023 по справі №212/10834/21 зроблено наступний правовий висновок: «з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017року». Згідно з ч. 2, 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обстави дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, п позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебігу позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії- карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1292 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 був введений карантин (дата набрання чинності 12.03.2020), дія якого неодноразово продовжувалась відповідними постановами КМУ до 30.06.2023. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Законом України від 15.03.2022 р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, який з-поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності встановлені, ст. 257-259 ЦК України. Так, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023) у період діє воєнного стану в Україні, введено Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У зв`язку з військовою агресією проти України указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом: України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалась відповідними указами Президента України крайнім з яких є указ Президента України від 15.04.2025 №235/2025, що затверджено Законом № 4356-ІХ від 16.04.2025, який продовжує дію воєнного стану до 6 серпня 2025. Отже,

Outcome: partial