Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Немишлянського районного суду міста Харкова з первісним позовом до [PERSON] , в якому просив суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на наступне майно: - 22/100 частини квартири [ADDRESS] вартістю 141 680 грн.; - 1/2 частину житлового будинку загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] , зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.04.2007 року за реєстраційним № 17409533 вартістю 209 164 грн.; - 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.02.2017 року за р.№ 1181010563239, номер запису про право власності 19167133 вартістю 97 610 грн.. Інші 22/100 частини квартири [ADDRESS] вартістю 141 680 грн.; 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] вартістю 209 164 грн.; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] вартістю 97 610 грн. залишити [PERSON] . Визнати особистою приватною власністю [PERSON] 56/100 частин квартири [ADDRESS] вартістю 360 640 грн.. Стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування первісного позову [PERSON] посилався на те, що між сторонами був зареєстрований шлюб 19 липня 2003 року у відділі ДРАЦС по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, який в подальшому був розірваний на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.09.2020 року. В шлюбі у них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу 22 травня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру було оформлено на [PERSON] , оскільки на неї був оформлений кредитний договір від 22.05.2007 року, згідно з яким вона отримала позику за місцем своєї роботи у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 52 500 доларів США для придбання вищевказаної квартири. Продаж квартири було вчинено за 272 700 грн. (еквівалент 54000 доларів США), тобто на день укладання угоди більша частина грошей за квартиру, а саме 52 500 доларів США, була взята сторонами в кредит, решта 1500 доларів США була виплачена ними продавцям із спільних коштів подружжя. Позивач наголосив, що після придбання квартири він був зареєстрований і постійно проживав в ній разом з відповідачкою та донькою, а після народження другої доньки, в квартирі вони проживали вчотирьох. В подальшому його рідна сестра [PERSON] виступила поручителем по поверненню вище вказаного кредиту. Саме тому 19 липня 2007 року його мати [PERSON] подарувала йому 151 500 грн. (екв. 30000 доларів США) для погашення вищевказаного кредиту, який і був погашений достроково. Таким чином позивач вважає, що більша частина спірної квартири в результаті погашення кредиту за його особисті кошти, стала його особистою приватною власністю. Загальна вартість вказаної квартири, згідно з п. 2.1 договору купівлі-продажу, складала 54 000 доларів США. Позивачем за власні особисті кошти виплачена частина кредиту, який сторони брали для придбання квартири, у розмірі 30000 доларів США. Таким чином, позивач вважає, що його особиста власність в цій квартирі складає 56/100 частин квартири, а решта - 44/100 спірної квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому вважає, що кожний з них має право на 22/100 частини квартири при поділі майна подружжя. Також в період шлюбу за сумісні кошти подружжя були придбані житловий будинок загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 року, та земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що він має право на половину будинку та земельної ділянки при їх поділі. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович про витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та компенсацію вартості частки із вкладу до статутного фонду господарського товариства, в якому з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд: - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] : 1) 1/2 частку квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 2) 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:09:059:011, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61690636101, загальна площа земельної ділянки 0.1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) місцезнаходження: [ADDRESS] ; 3) 4/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 4) 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616940763101, загальна площа земельної ділянки - 0,12 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] ; - в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за [PERSON] право власності на: 1) 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; 2) 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; 3) 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; 4) 1/4 частку закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, право власності на яке не зареєстроване - житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 5) 1/2 частку квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ); 6) 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182, цільове призначення - для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 7) 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 8) 2/5 частки квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 вартості частки [PERSON] в статутному капіталі господарського товариства ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», код ЄДРПОУ 36819204, що складає суму у розмірі 18600 (вісімнадцять тисяч шістсот гривень) грн 00 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/4 частки легкового автомобілю марки «Peugeot Partner», 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , який мав реєстраційний номер [NUMBER] з розмірі 72090 (сімдесят дві тисячі дев`яносто) грн.. В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що в період перебування у шлюбі з [PERSON] ними за спільні кошти подружжя було придбане вищевказане майно, що є предметом зустрічного позову. Позивачка за зустрічним позовом наголосила, що [PERSON] після розлучення забрав майже всі правовстановлюючі та інші документи щодо їхнього спільного сумісного майна подружжя. Також забрав близько 1 000 000 грн. сімейних заощаджень, які були призначені зокрема для проведення ремонту в квартирі [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ). Крім того, зазначила, що за час перебування у шлюбі вони укладали два кредитних договори. Перший - у травні 2007 року на суму 54000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] . Остаточно кредит був виплачений в листопаді 2010 року за спільні кошти подружжя. При цьому, позивачка за зустрічним позовом спростовує твердження [PERSON] , що частину грошових коштів на придбання квартири [ADDRESS] , а саме 151500 грн, що за курсом встановленим НБУ на 19 липня 2007 року становило 30000 доларів США, йому подарувала матір за договором дарування від 19 липня 2007 року. Позивачка стверджує, що їй до цього часу не було відомо про вказаний договір дарування, а квартира [ADDRESS] була придбана за спільні кошти подружжя. Другий кредитний договір був укладений в жовтні 2008 року на суму 156900 грн на придбання кіоску на ринку «Лоск». Остаточно кредит був виплачений в березні 2012 року за спільні кошти подружжя. Обидва кредити були оформлені в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» під заставу квартири [ADDRESS] . Також [PERSON] зазначила, що [PERSON] вже відчужив деяке їхнє спільне майно без її згоди, на свій розсуд, проти її волі і не в інтересах сім`ї, а саме автомобіль марки «Peugeot Partner», 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , який мав реєстраційний номер [NUMBER] . Станом на дату відчуження (03.12.2020 року) це майно було об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відтак вважає, що [PERSON] не мав законних підстав для відчуження цього майна без її згоди. Крім того, позивачка зазначила, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] вона 31 липня 2018 року підписала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., в якій надала згоду чоловікові, [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ). Ця квартира придбавалася ними спільно за спільні кошти подружжя в період перебування у шлюбі. Також стверджує, що за час перебування у шлюбі ними спільно, за спільні кошти подружжя було побудоване новостворене нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відкриті дані сайту Державної архітектурно-будівельної інспекції України, URL - адреса: https://dabi.gov.ua/dedarate/list.php?sort=num&order=АSC свідчать про затвердження Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ХК 141200351342, об`єкт: Нове будівництво житлового будинку; [ADDRESS] . Замовник: фізична особа. Нове будівництво здійснювалося на земельних ділянках з кадастровими номерами: 6310138500:09:059:0181 та 6310138500:09:059:0182, 1/2 частина яких до 28.12.2020 року належали на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] (місце реєстрації: [ADDRESS] ). Відповідно до відомостей з відкритих джерел Повідомлення про початок будівельних робіт ХК 061172921946 було здійснене в жовтні 2017, а Декларація про готовність об`єкта до експлуатації ХК 141200351342 була затверджена в лютому 2020 року. Наведені обставини свідчать про те, що будівництво вказаного об`єкту відбувалося ними на спільні кошти подружжя в період шлюбу. Відповідно до відповіді від 25.05.2020 року за № 955/0/250-20 начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, наданої на адвокатський запит, замовниками вказаного об`єкту були [PERSON] , [PERSON] . Позивачка вважає, що оскільки замовників будівництва двоє, то частка, яка підлягає поділу між нею та [PERSON] є 1/4 частка новоствореного нерухомого майна, право власності на яке не зареєстроване - житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вищевказані обставини підтверджуються також листом начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 22.07.2021 року № 739/0/250-21 та доданими до нього документами, зі змісту яких можна встановити дані про замовників будівництва - [PERSON] та [PERSON] . Таким чином вказаний житловий будинок було збудовано протягом 2017-2020 років та введено в експлуатацію відповідно до затвердженої Декларації про готовність об`єкта до експлуатації ХК 141200351342. В листі від 08 липня 2021 року № 2368/0/50-21 заступник директора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Богданюк Ю.О. повідомив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] відсутні. Незважаючи на готовність будинку, а також введення його в експлуатацію та укладення договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та про стандартне приєднання до електричних мереж, державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна відсутня. Позивачка вважає, що [PERSON] умисно не реєструє право власності на спірне новостворене нерухоме майно, з метою уникнення його поділу між подружжям. Відкриті дані сайту ДАБІ України свідчать про затвердження декларації про готовність вказаного об`єкта до експлуатації, отже будівництво вказаного об`єкта доведено до кінця, житловий будинок введено в експлуатацію проте право власності на спірний будинок [PERSON] не оформлюється, а вона позбавлена можливості здійснити вказані дії, оскільки не є замовником будівництва, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу спірного майна. Позивачка за зустрічним позовом стверджує, що після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного спільного майна, що є підставою для його розподілу в судовому порядку. Крім того позивачка наголосила, що їй стало відомо, що 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182, цільове призначення - для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки квартири [ADDRESS] та 4/5 частки квартири [ADDRESS] , які були придбані ними з [PERSON] під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, належать іншій особі - [PERSON] . Право власності\~на вищевказані\~об`єкти\~нерухомого майна\~перейшло до\~ [PERSON] \~за наступних\~обставин.\~Так,\~ [PERSON] звернувся\~до Фрунзенського\~районного суду\~м.\~Харкова із\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~в якій\~просив стягнути\~з відповідача\~заборгованість за\~договорами позики\~в загальному\~у розмірі\~1\~014\~076,00\~грн.\~Рішенням Фрунзенського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~24\~вересня 2020\~року у\~справі №\~645/3596/20\~позов [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~боргу задоволено\~та стягнуто\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~заборгованість у\~сумі 1014076\~грн..\~В цьому\~рішенні вказано,\~що [PERSON] \~взяв у\~позику у\~ [PERSON] \~вказану суму\~грошових коштів\~для придбання\~вище переліченого\~майна.\~З метою\~примусового виконання\~вказаного рішення\~суду було\~відкрите зведене\~виконавче провадження\~№ 63905446,\~до складу\~якого входили\~ВП №\~63889784\~та ВП\~№ 63890454.\~ВП №\~63905446\~перебувало на\~примусовому виконанні\~у приватного\~виконавця виконавчого\~округу Харківської\~області Ярмоленка\~Олександра Валентиновича.\~21\~грудня 2020\~року приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Харківської\~області Ярмоленком\~О.В.\~було винесено\~постанови та\~акти про\~передачу стягувачу\~-\~ [PERSON] \~в рахунок\~погашення заборгованості\~за виконавчим\~листом №\~645/3596/20\~від 24\~листопада 2020\~року майна,\~а саме:\~1/2\~частки квартири,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~347225763101,\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ;\~1/2\~частку земельної\~ділянки,\~кадастровий номер\~-\~6310138500:09:059:0181,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~616906363101,\~загальна площа\~земельної ділянки\~-\~0,1\~га,\~цільове призначення\~-\~для будівництва\~і обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ;\~4/5\~частки квартири,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~243521863101,\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ;\~1/2\~частки земельної\~ділянки,\~кадастровий номер\~-\~6310138500:09:059:0182,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~616940763101,\~загальна площа\~земельної ділянки\~-\~0,12\~га,\~цільове призначення\~для індивідуального\~садівництва,\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] .\~28\~грудня 2020\~року,\~приватним нотаріусом\~ХМНО Гібадуловою\~Л.А.,\~на підставі\~актів про\~передачу майна\~стягувачу в\~рахунок погашення\~боргу,\~виданих приватним\~виконавцем виконавчого\~округу Харківської\~області Ярмоленком\~О.В.\~21\~грудня 2020\~року,\~було посвідчено\~свідоцтва про\~право власності\~на вищевказане\~нерухоме майно,\~зареєстровані в\~реєстрі за\~№№ 2048,\~2049,\~2050\~та 2051. Позивачка стверджує, що згоди на передачу вищевказаного нерухомого майна вона не надавала. Враховуючи те, що вказане вище нерухоме майно придбане сторонами у період шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, то це майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вважає, що з моменту придбання вказаного майна їй належать речові права на дані об`єкти нерухомого майна, тобто право володіння, користування та розпорядження, що дає їй право на звернення до суду з позовом про витребування цього майна з чужого незаконного володіння. Вважала, що оскільки через численні грубі порушення приватним виконавцем норм чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження», при передачі вищевказаного нерухомого майна [PERSON] , яке є її спільною сумісною власністю подружжя із [PERSON] , спірне нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею, то наявні правові підстави для витребування зазначеного нерухомого майна на користь законних володільців [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] .. Також за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було створено господарське товариство ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», код ЄДРПОУ 36819204. Засновником товариства є, в тому числі, [PERSON] , частка якого в статутному капіталі товариства становить 50% (розмір внеску в статутний капітал 37200 грн). Відповідно до статуту ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК» вказане товариство створено відповідно до рішення Установчих Зборів Засновників (протокол № 1 від 17.11.2009 року). Учасником вказаного товариства є, серед інших, [PERSON] . Статутний капітал товариства складає 74400 грн. Частка [PERSON] в статутному капіталі товариства складає 37200 грн. Вкладом до статутного капіталу зазначеного товариства були грошові кошти, що були спільним майном подружжя, а також майно, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, позивачка за зустрічним позовом вважає, що ефективним способом захисту її прав та законних інтересів буде компенсація половини вартості внесеного [PERSON] майна, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя та грошових коштів, що були спільним майном подружжя до статутного капіталу ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК». Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Мартинова О.М.) про відкриття провадження у справі № 645/1792/21 від 02.04.2021 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Мартинова О.М.) у справі № 645/1792/21 від 13.10.2021 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~Акціонерне товариство\~«Закритий недиверсифікований\~венчурний корпоративний\~інвестиційний фонд\~«Будівельник» про\~поділ спільного\~майна подружжя,\~стягнення грошової\~компенсації та\~компенсацію вартості\~частки із\~вкладу до\~статутного фонду\~господарського товариства та об`єднано позови в одне провадження. Рух справи під час її перебування в провадженні судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Мартинової О.М. висвітлено у відповідних ухвалах суду. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави. 29.03.2022 року матеріали вищевказаної цивільної справи направлено до Октябрського районного суду м. Полтави. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 17.11.2022 року № 65 відновлено територіальну підсудність судових справ Фрунзенського районного суду м. Харкова з 23.11.2022 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.03.2023 року справу передано на розгляд за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Відповідно до автоматизованого розподілу вищезазначена цивільна справа 23.06.2023 року передана в провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федорової О.В.. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Федорова О.В.) від 26.06.2023 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2023 року задоволено заяву представника позивача за первісним позовом адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. про виклик свідків; відмовлено у задоволенні заяви представника позивача за первісним позовом адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. та позивача за первісним позовом [PERSON] про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви та уточненої зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник» про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та компенсацію вартості частки із вкладу до статутного фонду господарського товариства; відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про роз`єднання позовних вимог; задоволено заяву [PERSON] про допит позивачки за зустрічним позовом як свідка; задоволено клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи [PERSON] ; визнано поважними причини неподання [PERSON] письмового доказу та встановлено додатковий строк [PERSON] для подання його до суду; приєднано до матеріалів цивільної справи письмовий доказ; частково задоволено заяву представника позивача за первісним позовом адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. про допит позивача за первісним позовом як свідка. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.11.2023 року клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2024 року прийнято до розгляду уточнену зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та компенсацію вартості частки із вкладу до статутного фонду господарського товариства. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.03.2024 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до розгляду по суті. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025 року, з 25 квітня 2025 року Фрунзенський районний суд м. Харкова змінив свою назву на Немишлянський районний суд міста Харкова. Зміна назви суду не змінює юридичної адреси, підсудності та структури суду. В ході судового засідання представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. підтримала первісний позов, просила суд його задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) адвокат Марцонь Д.Г. в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, просив залишити його без задоволення, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, відповідно до приписів ст. 178 ЦПК України, не надав, жодних клопотань на адресу суду не направляв. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до п.п. 2 та 7 ч. 2 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В даному випадку відповідач [PERSON] вважається таким, що належним чином повідомлений про дату судового розгляду справи, враховуючи наявні в матеріалах справи довідки поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою». Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник» та Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне. Згідно зі ст.\~55\~Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. За змістом ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55\~Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту ст.ст. 15, 16\~Цивільного кодексу\~України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.\~77-80\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.09.2020 року по справі № 644/1238/20. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 23.05.2020 року. Крім того від шлюбу сторони мають повнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 23.05.2020 року. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.03.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1-303, [PERSON] продав, а [PERSON] , що діє від імені [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] . Також відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1972, [PERSON] , [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 22 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/1800/74/87206, за умовами якого [PERSON] (далі позичальниця) отримала грошові кошти в сумі 52500,00 доларів США для придбання квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору поруки № 014/1800/74/87206/2 від 22 травня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , остання є поручителем по борговим зобов`язанням боржника [PERSON] за кредитним договором № 014/1800/74/87206 від 22 травня 2007 року. Відповідно до договору дарування від 19.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5762, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар гроші в сумі 151500 гривень, що за курсом встановленим НБУ на 19.07.2007 року складає 30000 доларів США. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.05.2020 року встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.02.2017 року за реєстровим № 1181010563239, номер запису про право власності 19167133. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1866, [PERSON] передала, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність квартиру [ADDRESS] , по 1/2 частині кожний. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ништик Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1893, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Також, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 870, [PERSON] передав, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність, в рівних частках кожен, земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,1000 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 874, [PERSON] передав, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність, в рівних частках кожен, земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надану для ведення садівництва, площа 0,1200 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182. Відповідно до заяви від 31.07.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., [PERSON] дала згоду чоловікові, [PERSON] на купівлю чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1. З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 24.06.2021 № 31/20-2208 вбачається, що згідно з Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС, який є складовою частиною НАІС ГСЦ МВС України, на [PERSON] , [INFO] , 26.03.2016 року зареєстровано автомобіль PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, на підставі ВМД № 500040403/2016/001134 від 14.03.2016 року, виданої Південною митницею та договору купівлі-продажу № 10/16А від 11.02.2016 року, виданого ТОВ «АВТО ГРАФ Ф». На транспортний засіб закріплено номерні знаки [NUMBER] , та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . 04.12.2020 року вищевказаний автомобіль перереєстровано на ім`я громадянина [PERSON] , [INFO] , на підставі договору укладеного у СГ № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року, виданого ФІЛІЄЮ № 19 ТФ «АВТОЛЮБИТЕЛЬ». На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерні знаки не змінювались. Згідно з висновком про ринкову вартість квартири, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 07.08.2020 року № 723/20, ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 58,4 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 650 000 грн на дату оцінки 18 березня 2021 року. Також, згідно з висновком про ринкову вартість житлового будинку, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 07.08.2020 року № 723/20, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 39,10 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 418 328 грн на дату оцінки 07 лютого 2021 року. Крім того, згідно з висновком експерта, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 07.08.2020 року № 723/20, ринкова вартість об`єкту оцінки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер № 6323981201:00:001:0059 - становить 195 220 грн на дату оцінки 07 лютого 2021 року. Згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 507,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 8 162 701 грн на дату оцінки 23 червня 2021 року. Крім того, згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 120,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 2 317 960 грн на дату оцінки 24 червня 2021 року. Також, згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 58,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 1063543 грн. на дату оцінки 24 червня 2021 року. Згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 900900 грн на дату оцінки 24 червня 2021 року. Також, згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 39,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 60 049 грн. на дату оцінки 23 червня 2021 року. Крім того, згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 859 960 грн на дату оцінки 23 червня 2021 року. Згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість незабудованої земельної ділянки, наданої для індивідуального садівництва, загальною площею 0,12 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 273 000 грн на дату оцінки 23 червня 2021 року. Також, згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 327 600 грн на дату оцінки 23 червня 2021 року. Крім того, згідно зі звітом з незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість транспортного засобу, легкового, універсал-В загальний PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - становить 288 360 грн на дату оцінки 26 серпня 2021 року. Частина 1 статті 21\~СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 статті 36\~СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України). Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61\~СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19. Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)». Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Судом встановлено, що у період перебування у шлюбі сторони набули наступне майно: - житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на [PERSON] ; - земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] ; - квартиру [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] ; - квартиру [ADDRESS] - 1/2 частина якої зареєстрована на [PERSON] ; - квартиру [ADDRESS] , зареєстрована на [PERSON] ; - земельну ділянку, що розташована: [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,1000 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181 - 1/2 частина якої зареєстрована на [PERSON] ; - земельну ділянку, що розташована: [ADDRESS] , надану для ведення садівництва, площа 0,1200 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182 - 1/2 частина якої зареєстрована на [PERSON] ; - чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ), яка зареєстрована за АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник»; - автомобіль PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, зареєстрований на [PERSON] . У судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила суду, що у 2003 році був укладений шлюб з [PERSON] , з яким вони прожили у шлюбі 17 років. За цей час вони набули рухоме і нерухоме майно, перелік якого наведений у зустрічному позові. У травні 2007 року вони придбали квартиру [ADDRESS] за кредитні кошти, отримані на підставі кредитного договору, укладеного між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Свідок стверджує, що до часу розгляду цієї справи у суді їй не було відомо про існування нотаріально посвідченого договору дарування грошей від матері [PERSON] позивачеві на придбання вказаної квартири. [PERSON] наголосила, що 19 липня 2007 року на річницю їхнього весілля матір позивача [PERSON] подарувала їм грошові кошти, суму вона не пам`ятає, які вони вирішили спрямувати на часткове погашення кредиту. Свідок стверджувала, що тіло кредиту за цим кредитним договором вони сплачували з [PERSON] разом, відсотки за цим кредитом вона сплачувала зі своєї заробітної плати, також їм фінансово допомагали батьки з обох сторін. Крім того, свідок пояснила, що вона добре знає відповідача [PERSON] , з яким [PERSON] тривалий час працював разом, вони є співзасновниками ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», половину внеску у статутний капітал якого [PERSON] було вкладено із спільних коштів подружжя. Також [PERSON] є хрещеним їхньої молодшої доньки. [PERSON] наголосила, що її колишній чоловік та [PERSON] вели спільний бізнес, а також придбали нерухоме майно, та автомобіль по 1/2 частині кожний. [PERSON] стверджувала, що вони ніколи не брали грошові кошти у борг у [PERSON] . Щодо вибуття з їхньої власності об`єктів нерухомого майна на користь [PERSON] вона дізналася лише після зверення [PERSON] до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому він нічого не зазначив про ці об`єкти. Щодо придбання нерухомості в період шлюбу свідок пояснила, що будинок [ADDRESS] був побудований на земельній ділянці, розташованій за цією ж адресою. Грошові кошти їхньої родини направлялися на його будівництво. Свідок стверджує, що цей об`єт нерухомого майна вже добудований, востаннє вона була на цьому об`єкті коли він ще був у будівельному стані. Також свідок пояснила, що квартиру [ADDRESS] вони придбали в процесі будівництва, оскільки це було вигідніше, за 45000 доларів США, 8000 доларів США з яких надали її батьки. На цей час вказана квартира так і не була оформлена, вона надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання цього об`єкту. В подальшому юристи будівельної компанії повідомили їй, що договір дольової участі у будівництві вони можуть видати тільки [PERSON] , а також повідомили, що останній звертався до них з проханням розірвати цей договір та повернути йому грошові кошти, однак йому було відмовлено через наявність її нотаріально посвідченої згоди. Крім того, свідок повідомила, що автомобіль PEUGEOT PARTNER також придбаний [PERSON] та [PERSON] спільно, але користувалася ним їхня сім`я. Свідок стверджує, що вона надавала свою нотаріально посвідчену згоду на його придбання. В подальшому вона дізналася, що автомобіль був проданий без її згоди. Свідок вказала, що вони з [PERSON] мають вищу економічну освіту, усі їхні витрати узгоджувалися виключно між ними, грошових коштів у сторонніх осіб в період проживання у шлюбі вони не брали. За клопотанням сторони позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , який пояснив, що він познайомився з [PERSON] у 2001 році після закінчення ними вищих навчальних закладів, а з [PERSON] у 2003 році, після народження дітей вони стали спілкуватися частіше. Свідок наголосив, що протягом 2015-2020 років подружжя [PERSON] неодноразово у його присутності обговорювали плани придбання нерухомого майна та йому відомо, що [PERSON] частину нерухомого майна придбавав за допомогою своїх партнерів, щоб не брати грошові кошти у банках в кредит. Свідок стверджував, що йому відомо про домовленості між [PERSON] та його партнером [PERSON] щодо повернення грошових коштів за рахунок нерухомого майна у разі неможливості повернення коштів останньому. Також [PERSON] стверджував, що він у 2019 році особисто чув розмову між [PERSON] та [PERSON] щодо повернення суми боргу [PERSON] , який мав намір звернутися до суду з метою стягнення заборгованості у судовому порядку. В подальшому [PERSON] звернувся до суду та стягнув заборгованість за рахунок чотирьох об`єктів нерухомого майна, належних [PERSON] , а саме: квартири, розташованої у [ADDRESS] та земельних ділянок, розташованих у [ADDRESS] . Крім того, свідок пояснив, що зі слів [PERSON] йому відомо, що матір останнього на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала йому грошові кошти для погашення кредиту за квартиру, що розташована у [ADDRESS] . У судових дебатах сторона відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) просила суд не брати до уваги показання свідка [PERSON] , посилаючись на те, що у [PERSON] , її представника, а також у суду не було можливості поставити запитання цьому свідкові під час його допиту в суді, оскільки останній брав участь в режимі відеоконференцзв`язку, який постійно переривався. Постановлена ухвала суду про необхідність явки вказаного свідка у судове засідання особисто виконана не була. Таким чином, на думку сторони відповідачки, показання свідка [PERSON] неможливо взяти до уваги в якості доказу по справі. Крім того, відповідачка [PERSON] наголосила, що цей свідок надав неправдиві показання в частині знайомства із нею особисто, посилаючись на те, що ніколи його раніше не бачила та не спілкувалася із ним, та, відповідно колишнє подружжя ніколи не обговорювало свої плани щодо придбання нерухомого майна у присутності цієї особи. З цього приводу суд зазначає, що сторони користуються рівними процесуальними правами (ч. 1 ст. 49 ЦПК України). Передбачене нормами статей 12, 13, 43, 49\~ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Слід зазначити, що судом неодноразово було оголошено перерву у розгляді цієї справи через неможливість завершення допиту свідка [PERSON] , оскільки переривався з ним відеоконференцзв`язок. В ході допиту вказаного свідка стороною, що заявила клопотання про його допит, були поставлені усі запитання до нього, проте сторона відповідачки у повному обсязі не скористалася своїм правом задати усі запитання свідкові [PERSON] .. Разом з тим, у судовому засіданні 01.10.2025 року представник позивача адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. не наполягала на продовженні допиту вказаного свідка, посилаючись на те, що усі запитання цьому свідкові сторона позивача задала та отримала на них відповіді. У свою чергу представник відповідачки адвокат Марцонь Д.Г. також не наполягав на продовженні допиту вказаного свідка. У п. 5 ч. 3 ст.\~2\~ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З урахуванням наведеного, підстав відхилення показань свідка [PERSON] , наданих під час судового розгляду справи, з підстав його неявки у судове засідання, суд не вбачає. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Зважаючи на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2007 року в період шлюбу за сумісні кошти подружжя були придбані: житловий будинок загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою: [ADDRESS] , вказані об`єкти нерухомого майна є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про поділ майна подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно по 1/2 частині вказаного житлового будинку та земельної ділянки за кожним. Таким чином позовна вимога [PERSON] про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] , зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.04.2007 року за реєстраційним № 17409533 вартістю 209 164 грн. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.02.2017 року за р.№ 1181010563239, номер запису про право власності 19167133 вартістю 97 610 грн., - підлягає задоволенню. З аналогічних підстав підлягає задоволенню зустрічний позов [PERSON] в частині позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про визнання особистою приватною власністю [PERSON] 56/100 частин квартири [ADDRESS] вартістю 360 640 грн., суд зазначає таке. Згідно із пунктами 1, 2, 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Конструкція норми ст.\~60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Разом із тим, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 надав роз`яснення щодо підстав для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно. Зокрема, зазначено, що обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК України); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК України). Звертаючись із позовною вимогою про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя на 22/100 частини квартири [ADDRESS] вартістю 141 680 грн. та визнання особистої приватної власності на 56/100 частин квартири [ADDRESS] вартістю 360 640 грн., позивач за первісним позовом [PERSON] посилався на те, що в період шлюбу сторонами була придбана ця квартира, проте право власності на неї було оформлено на [PERSON] , оскільки на неї був оформлений кредитний договір від 22.05.2007 року, згідно з яким вона отримала позику за місцем своєї роботи у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 52 500 доларів США для придбання вищевказаної квартири. Зі змісту цього договору випливає, що квартира [ADDRESS] була придбана за 272 700 грн. (еквівалент 54000 доларів США). Позивач зазначив, що на день укладання угоди більша частина грошей за вказану квартиру, а саме 52 500 доларів США, була взята сторонами в кредит, решта 1500 доларів США була виплачена ними продавцям із спільних коштів подружжя. Позивач наголосив, що 19 липня 2007 року його мати [PERSON] подарувала йому 151 500 грн. (екв. 30000 доларів США) для погашення вищевказаного кредиту, який і був погашений достроково, у зв`язку із чим вважає, що 56/100 частин спірної квартири в результаті погашення кредиту за його особисті кошти, стала його особистою приватною власністю, а решта - 44/100 спірної квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому вважає, що кожний з них має право на 22/100 частини квартири при поділі майна подружжя. Відповідно до договору дарування від 19.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5762, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар гроші в сумі 151500 гривень, що за курсом встановленим НБУ на 19.07.2007 року складає 30000 доларів США. Як повідомила [PERSON] під час її допиту в ході судового розгляду цієї справи, їй стало відомо про укладення вказаного договору дарування від 19.07.2007 року лише під час розгляду справи у суді та стверджувала, що грошові кошти, які були сплачені за договором кредиту за вказану квартиру, були їхніми спільними коштами, частину грошових коштів подарувала їм матір позивача на річницю їхнього весілля, які вони також спрямували на погашення кредиту, а відсотки за кредитом вона сплачувала самостійно. Слід зазначити, що жодних доказів дострокового погашення кредиту, у тому числі дати такого погашення, а також суми внесеної достроково на погашення кредиту стороною позивача за первісним позовом не надано. Клопотання про витребування такої інформацїї від банку сторона позивача не подавала. Таким чином, суд вважає, що позивачем за первісним позовом не спростовано належними та допустимими доказами презумпції спільності права власності подружжя на вказане нерухоме майно, не доведено придбання такого майна за кошти, які належали йому особисто та подаровані йому родичем. Наданий в обґрунтування первісного позову договір дарування від 19.07.2007 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар гроші в сумі 151500 гривень, що за курсом встановленим НБУ на 19.07.2007 року складає 30000 доларів США, не є доказами того, що саме ці кошти були внесені ним на погашення боргу за кредитним договором №014/1800/74/87206 від 22.05.2007 року та були використані в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, придбавши спірну квартиру по [ADDRESS] , сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. Під час судового розгляду, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, суду не представлено. Таким чином, доводи позивача за первісним позовом щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя, а саме квартири по [ADDRESS] , а також щодо визнання особистою приватною власністю [PERSON] 56/100 частин цієї квартири не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 22/100 частини квартири [ADDRESS] вартістю 141 680 грн. та визнання його особистою приватною власністю 56/100 частин квартири [ADDRESS] вартістю 360 640 грн. не підлягають задоволенню. З урахуванням встановлених судом обставин та підстав набуття подружжям вказаного об`єкту нерухомого майна, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] в частині позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на 1/2 частку квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] : 1) 1/2 частку квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 2) 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:09:059:011, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61690636101, загальна площа земельної ділянки 0.1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) місцезнаходження: [ADDRESS] ; 3) 4/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 4) 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616940763101, загальна площа земельної ділянки - 0,12 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] , суд виходить із такого. В ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.08.2024 року по справі № 644/1482/22, яке набрало законної сили 24.09.2024 року, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича та [PERSON] треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна про визнання незаконними та скасування постанов, актів виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності. Вказаним судовим рішенням встановлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича перебувало зведене виконавче провадження № 63905446, до складу якого входили ВП № 63889784 та ВП № 63890454, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у сумі 1014076,00 грн. 21 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком Олександром Валентиновичем було винесено постанови та акти про передачу стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 645/3596/20 від 24 листопада 2020 року майна, а саме: - 4/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; - 1/2 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; - 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616940763101, загальна площа земельної ділянки 0,12 га, цільове призначення для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] ; - 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616906363101, загальна площа земельної ділянки 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місцезнаходження: [ADDRESS] . 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. на підставі актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданих приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ярмоленком О.В. 21 грудня 2020 року, видано свідоцтва, якими посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: - 1/2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2048; - 4/5 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2049; - 1/2 частки земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,1000 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер - 6310138500:09:059:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна вказаний - 61690633101 замість правильного 616906363101. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2050; - 1/2 частки земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,1000 га (так вказано у свідоцтві), цільове призначення якої: для індивідуального садівництва, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 616940763101. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2051. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.10.2021 року, за [PERSON] зареєстровано права власності на вказане майно. Позивачка стверджувала, що згоди на передачу вищевказаного нерухомого майна вона не надавала, та наголосила, що вказане вище нерухоме майно придбане сторонами у період шлюбу, за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, тому є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим вважала, що оскільки через численні грубі порушення приватним виконавцем норм чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження», при передачі вищевказаного нерухомого майна [PERSON] , яке є її спільною сумісною власністю подружжя із [PERSON] , спірне нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею, то наявні правові підстави для витребування зазначеного нерухомого майна на користь законних володільців [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] .. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із такого. Частиною 4 статті 82\~ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до висновку, якого дійшла колегія суддів ВС КЦС у постанові від 09.12.2019, прийнятій за результатами розгляду справи №337/1253/16-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У відповідності до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому ст.\~400\~ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим ст.\~330\~ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів ст. 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.\~388\~ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388\~ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст.\~388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що: «43. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). 44. На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів, які підлягали примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, були визначені у Законі України\~«Про виконавче\~провадження» від\~21\~квітня 1999\~року (далі - Закон № 606-XIV) у відповідній редакції. 45. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (частина перша статті 52 Закону № 606-XIV). 46. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті). 47. Відповідно до частини першої статті 62\~Закону №\~606-XIV реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. 48. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388\~ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388\~ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.» Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що: «5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. 5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388\~ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. 5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця. 5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). 5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). 5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном». Розглядаючи справи щодо застосування положень ст.\~388\~ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). З урахуванням наведених норм та сталої практики Верховного Суду, беручи до уваги, що вказаним судовим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.08.2024 року по справі № 644/1482/22, яке набрало законної сили, відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича від 21 грудня 2020 року, винесені в межах виконавчого провадження № 63889784 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акти про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно з якими передано стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості боржника [PERSON] за виконавчим листом № 645/3596/20 від 24 листопада 2020 року, що видав Фрунзенський районний суд м. Харкова: 1/2 частку квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 616906363101, загальна площа земельної ділянки 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місцезнаходження: [ADDRESS] ; 4/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 616940763101, загальна площа земельної ділянки 0,12 га, цільове призначення для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] ; а також про визнання недійсними і скасування свідоцтв про право власності, що видані 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А.: зареєстроване в реєстрі за № 2048, на ім`я [PERSON] на 1/2 частку трикімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 347225763101; зареєстроване в реєстрі за № 2050, на ім`я [PERSON] на 1/2 частки земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,1000 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої 6310138500:09:059:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 616906363101; зареєстроване в реєстрі за № 2049, на ім`я [PERSON] на 4/5 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 243521863101; зареєстроване в реєстрі за № 2051, на ім`я [PERSON] на 1/2 частки земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,1200 га, цільове призначення якої: для індивідуального садівництва, кадастровий номер якої 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 616940763101, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вищевказане майно перебуває у чужому незаконному володінні відповідача за зустрічним позовом [PERSON] . Зі змісту рішення Київського районного суду м. Полтави від 22.08.2024 року по справі № 644/1482/22 випливає, що [PERSON] з позовними вимогами до [PERSON] , який є боржником у виконавчому провадженні №63889784, не зверталась, за власною ініціативою суд позбавлений можливості залучити співвідповідача, з клопотанням про залучення [PERSON] до участі в якості співвідповідача позивачка не зверталась, таким чином було встановлено, що у вказаній справі наявний неналежний склад відповідачів, що стало підставою для відмови в задоволенні позову. Доказів звернення з відповідними позовними вимогами до належного складу відповідачів [PERSON] суду не надано, як і доказів визнання незаконними та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича від 21 грудня 2020 року, винесених в межах виконавчого провадження № 63889784 про передачу майна стягувачу ( [PERSON] ) в рахунок погашення боргу та актів про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно з якими передано стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості боржника [PERSON] за виконавчим листом № 645/3596/20 від 24 листопада 2020 року, що видав Фрунзенський районний суд м. Харкова. Положеннями ст.\~129-1\~Конституції України гарантовано, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (ст. 129 Конституції України). Зазначене конституційне положення конкретизовано у ч. 1 ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до частини першої ст.\~2\~Закону України\~«Про гарантії\~держави щодо\~виконання судових\~рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Таким чином, зважаючи на те, що судове рішення Київського районного суду м. Полтави від 22.08.2024 року по справі № 644/1482/22, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Ярмоленка Олександра Валентиновича та [PERSON] треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Лариса Августинівна про визнання незаконними та скасування постанов, актів виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності набрало законної сили 24.09.2024 року, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині позовних вимог [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] : 1) 1/2 частку квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 2) 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:09:059:011, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61690636101, загальна площа земельної ділянки 0.1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) місцезнаходження: [ADDRESS] ; 3) 4/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 4) 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616940763101, загальна площа земельної ділянки - 0,12 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] . З урахуванням\~встановлених обставин,\~беручи до\~уваги,\~що право\~власності на\~вищевказані об`єкти\~нерухомого майна,\~а саме\~на:\~квартиру,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна -\~347225763101,\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ;\~земельну ділянку,\~кадастровий номер\~ 6310138500:09:059:011,\~реєстраційний номер\~об`єкта нерухомого\~майна \~61690636101,\~загальна площа\~земельної ділянки\~ 0.1\~га,\~цільове призначення\~ для\~будівництва і\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка)\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] ;\~квартиру [ADDRESS] ,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~243521863101;\~земельну ділянку,\~кадастровий номер\~-\~6310138500:09:059:0182,\~реєстраційний номер\~об`єкта\~нерухомого майна\~-\~616940763101,\~загальна площа\~земельної ділянки\~-\~0,12\~га,\~цільове призначення\~-\~для індивідуального\~садівництва,\~місцезнаходження:\~ [ADDRESS] \~ зареєстроване\~за іншою\~особою -\~відповідачем за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] ,\~у суду\~відсутні підстави\~для задоволення\~зустрічного позову\~ [PERSON] про\~визнання за\~нею права\~власності в\~порядку поділу\~майна,\~що є\~спільною сумісною\~власністю подружжя\~на: 1/4 частку квартири [ADDRESS] ; 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,12 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182, цільове призначення - для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/4 частку земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2/5 частки квартири [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, зустрічний позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації за автомобіль суд зазначає наступне. Як вже зазначалось судом, з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 24.06.2021 № 31/20-2208 вбачається, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів МВС, який є складовою частиною НАІС ГСЦ МВС України, на [PERSON] , [INFO] , 26.03.2016 року зареєстровано автомобіль PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, на підставі ВМД № 500040403/2016/001134 від 14.03.2016 року, виданої Південною митницею та договору купівлі-продажу № 10/16А від 11.02.2016 року, виданого ТОВ «АВТО ГРАФ Ф». На транспортний засіб закріплено номерні знаки [NUMBER] , та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . 04.12.2020 року вищевказаний автомобіль перереєстровано на ім`я громадянина [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного у СГ № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року, виданого ФІЛІЯ № 19 ТФ «АВТОЛЮБИТЕЛЬ». На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерні знаки не змінювались. Автомобіль був відчужений за 49 000 грн. Згідно зі звітом з незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість транспортного засобу, легкового, універсал-В загальний PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - становить 288 360 грн на дату оцінки 26 серпня 2021 року. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Відповідно до статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71\~СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини 1 статті 365\~ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Частинами 1-2 статті 364\~ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20). Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) також зауважувала, що приписи частин 4 та 5 статті 71\~СК України і статті 365\~ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 статті 3\~ЦК України) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365\~ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Суд враховує, що 04.12.2020 року відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним позовом) [PERSON] було відчужено автомобіль на користь третьої особи без згоди позивачки за зустрічним позовом (відповідачки за первісним позовом) [PERSON] та не в інтересах сім`ї. Тому, із врахуванням вище встановлених обставин, враховуючи те, що відчуження рухомого майна, на яке поширюється режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) [PERSON] як співвласника такого майна, суд дійшов висновку про порушення прав позивачки за зустрічним позовом, які підлягають захисту в межах заявлених позовних вимог шляхом стягнення компенсації вартості її частки в праві спільної сумісної власності. [PERSON] наданий суду Звіт з незалежної оцінки майна: транспортний засіб, легковий, універсал-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від 26.08.2021 року. Відповідачка посилається на цей звіт як на доказ своїх позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на її користь 1/4 частки вартості автомобілю у розмірі 72090 грн.. В ході судового розгляду справи [PERSON] отримано 08 липня 2025 року Рецензію на вищевказаний Звіт, яка була проведена ГРОМАДСЬКОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «ВСЕУКРАЇНСЬКА СПІЛКА ОЦІНЮВАЧІВ ЗЕМЛІ», в якій викладений наступний висновок про достовірність оцінки майна: 1) обсяг зібраних у Звіті про оцінку майна вихідних даних та проаналізованої інформації недостатньо для того, щоб зробити висновок щодо ринкової вартості об`єкта оцінки; 2) звіт про оцінку майна: транспортного засобу: легковий, універсальний-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] , виконаний оцінювачем Шиян складає без ПДВ: 288 360,00 (двісті вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят) грн 00 код.; класифікується рецензентами за ознакою абзацу 5-го п. 67 Національного стандарту №. 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», як такий, що: «Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний». З урахуванням\~наведеного,\~сторона відповідача\~за зустрічним\~позовом наголосила,\~що на\~теперішній час\~відсутні належні,\~допустимі та\~достовірні докази\~на підтвердження\~вартості вказаного\~автомобіля Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] . У свою чергу, сторона позивачки за зустрічним позовом [PERSON] вважала, що висновок оцінювача, який поданий нею до суду є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження обставин, що мають значення для справи вартості автомобіля марки «Peugeot Partner», 2016 року випуску, VIN код [NUMBER] . Перевіряючи доводи сторін в частині визначення вартості спірного майна суд ураховує наступні норми процесуального законодавства та норми матеріального права. За змістом ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. В силу п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна. Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 цього Закону рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна). Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим. Тобто, вищезазначеним Законом передбачено, що однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає у їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, у порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна. Отже, рецензування звіту з оцінки є законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 07 лютого 2024 року у справі № 755/17143/21 та від 01 травня 2024 року у справі № 569/24240/21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд має вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Як убачається із матеріалів справи відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не погоджуючись із поданим позивачкою Звітом з незалежної оцінки майна: транспортного засобу, легкового, універсал-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від 26.08.2021 року, скористався своїм правом, визначеним частинами 1, 3 ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та звернувся до уповноважених органів щодо проведення рецензування цього Звіту, та 08 липня 2025 року отримав Рецензію на вищевказаний Звіт, яка була проведена ГРОМАДСЬКОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «ВСЕУКРАЇНСЬКА СПІЛКА ОЦІНЮВАЧІВ ЗЕМЛІ», в якій викладений висновок про достовірність оцінки майна, що обсягу зібраних у Звіті про оцінку майна вихідних даних та проаналізованої інформації недостатньо для того, щоб зробити висновок щодо ринкової вартості об`єкта оцінки; та Звіт про оцінку майна: транспортного засобу: легковий, універсальний-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER] , виконаний оцінювачем Шиян складає без ПДВ: 288 360,00 (двісті вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят) грн 00 код.; класифікується рецензентами за ознакою абзацу 5-го п. 67 Національного стандарту №. 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», як такий, що: «Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний». Ухвалою Немишлянського районного суду міста Харкова від 05.08.2025 року судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. про призначення оціночної експертизи по цивільній справі № 645/1792/21, з мотивів не встановлення підстав для обов`язкового призначення експертизи згідно вимог ст. 105 ЦПК України, а також заявлення цього клопотання після закриття підготовчого провадження у справі, без будь-якого пояснення пропуску процесуального строку, клопотання щодо його поновлення, а також обґрунтування необхідності призначення експертизи саме на цій стадії процесу. Зважаючи на те, що позивачка [PERSON] , будучи обізнаною про те, що відповідач [PERSON] скористався своїм правом та звернувся до уповноважених органів щодо проведення рецензування наданого нею вищевказаного Звіту не заявила клопотання про проведення у справі судової товарознавчої експертизи з метою встановлення дійсної вартості легкового автомобіля марки Peugeot\~Partner,\~2016\~року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , в порядку визначеному ст.ст. 103,104 ЦПК України, тому суд з урахуванням положень ч. 4 ст.\~12\~ЦПК України дійшов висновку про неможливість прийняття поданого позивачкою [PERSON] . Звіту з незалежної оцінки майна: транспортного засобу, легкового, універсал-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від 26.08.2021 року З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали суду про витребування доказів від 10.06.2021 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Харківській області (Філія ГСЦ МВС) (РЦС ГСЦ в Харківській області) Головного сервісного центру МВС надано інформацію за вих. № 31/20-2208 від 24.06.2021 року, на [PERSON] , [INFO] , 26.03.2016 року зареєстровано автомобіль PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, на підставі ВМД № 500040403/2016/001134 від 14.03.2016 року, виданої Південною митницею та договору купівлі-продажу № 10/16А від 11.02.2016 року, виданого ТОВ «АВТО ГРАФ Ф». На транспортний засіб закріплено номерні знаки [NUMBER] , та оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] . 04.12.2020 року вищевказаний автомобіль перереєстровано на ім`я громадянина [PERSON] , [INFO] , на підставі договору укладеного у СГ № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року, виданого ФІЛІЄЮ № 19 ТФ «АВТОЛЮБИТЕЛЬ». На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерні знаки не змінювались. Відповідно до долученої до цієї відповіді копії договору комісії № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року, укладеного між Філією № 19 ТФ «АВТОЛЮБИТЕЛЬ» в особі Губенюка Юрія Володимировича, який діяв на підставі статуту (Комісіонер) та [PERSON] (Комітент) в особі [PERSON] , Комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента правочин щодо продажу транспортного засобу моделі PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а саме за 49000 (сорок дев`ять тисяч) грн. Зі змісту долученої до вищевказаної відповіді копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року, укладеного між Філією № 19 ТФ «АВТОЛЮБИТЕЛЬ», який є Комісіонером та діє відповідно до п. 8 Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 року та на підставі укладеного з власником транспортного засобу Договору комісії № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року (Продавець), в особі відповідального [PERSON] , уповноваженого наказом (дорученням) № 76/1 від 01.08.2016 року та [PERSON] (Покупець), випливає, що автомобіль моделі PEUGEOT PARTNER, 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , сірого кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] проданий [PERSON] за 49000 (сорок дев`ять тисяч) грн. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про неможливість прийняття поданого позивачкою [PERSON] . Звіту з незалежної оцінки майна: транспортного засобу, легкового, універсал-В загальний Peugeot Partner, 2016 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] від 26.08.2021 року, суд, вирішуючи позовну вимогу зустрічного позову про стягнення з [PERSON] вартості 1/4 частки вказаного легкового автомобіля, який був відчужений останнім без згоди [PERSON] , виходить з вартості вказаного автомобіля, визначеної у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 6391/20/000032 від 03.12.2020 року. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] , звертаючись до суду з вказаною позовною вимогою, просила суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на її користь вартість 1/4 частки цього автомобіля. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної вимоги зустрічного позову [PERSON] та стягнення на її користь з [PERSON] вартість 1/4 частку легкового автомобілю марки «Peugeot Partner», 2016 року випуску, кузов [NUMBER] , який мав реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 12250 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн. В іншій частині цієї позовної вимоги [PERSON] належить відмовити через недоведеність належними та допустимими доказами заявленої до стягнення суми. Щодо вимоги позивачки за зустрічним позовом (відповідачки за первісним позовом) [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації 1/2 вартості частки [PERSON] в статутному капіталі господарського товариства ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», код ЄДРПОУ 36819204, що складає суму у розмірі 18600 (вісімнадцять тисяч шістсот гривень) грн 00 коп., суд зазначає наступне. Як встановлено судом, [PERSON] є власником частки в статутному капіталі ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК» (код ЄДРПОУ 36819204), в розмірі 50 % статутного капіталу, що становить 37 200,00 грн, що підтверджується Статутом ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», роздруківкою з сайту «YouControl». Частка в статутному капіталі та майно приватного підприємства є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується із рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012. Спільна сумісна власність, на відміну від спільної часткової власності, свідчить про те, що особи володіють спільним майном без заздалегідь визначеного розміру часток, тобто права подружжя рівною мірою поширюються на все спільне майно. Зважаючи на позицію, викладену в Рішенні КСУ, Верховний Суд у 2019 році виніс Постанову № 756/10797/15, з якої випливає, що якщо майно, яке знаходиться у спільній сумісній власності подружжя було внесене до статутного капіталу товариства, то воно стає власністю відповідного товариства. Отже, повернути назад таке майно можна лише у вигляді коштів на підставі права грошової вимоги. При цьому, у кожного з подружжя є право грошової вимоги рівно половини вартості внесеного до статутного капіталу майна. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №925/1165/14 (провадження № 12-38гс12) закріплює, що вартість такого майна під час розрахунків з учасником може бути встановлена на підставі ринкової ціни або висновку експерта. Таким чином, вартість, за якою майно обліковується в товаристві, не є доказом його дійсної вартості. Також у випадку, коли чоловік продає частку, то згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15, у його дружини виникає право претендувати на половину вартості такої частки. З моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147\~ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї. Таким чином, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації 1/2 вартості частки [PERSON] в статутному капіталі господарського товариства ТОВ «ТВОРЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ «СОНЯШНИК», код ЄДРПОУ 36819204, що складає суму у розмірі 18600 (вісімнадцять тисяч шістсот гривень) грн 00 коп. Щодо вимоги позивачки за зустрічним позовом (відповідачки за первісним позовом) [PERSON] про визнання в порядку поділа майна подружжя за [PERSON] права власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ), суд зазначає наступне. Як встановлено судом, відповідно до заяви від 31.07.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., [PERSON] дала згоду чоловікові, [PERSON] на купівлю чотирикімнатної квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 244462485 від 15.02.2021 вбачається, що квартира, загальною площею 120,1 кв.м., житловою площею 58,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності Акціонерному товариству «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник». Згідно зі звітом незалежної оцінки майна, виконавцем звіту про оцінку є ТОВ «Консалтинг Експерт І», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 08.10.2020 року № 910/20, ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 120,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - становить 2 317 960 грн на дату оцінки 24 червня 2021 року. Відповідно до статті 392\~ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 177\~ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Згідно із ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до частини першої статті 178\~ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав (тобто і майнові права) можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. За правилами статті 316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. У той же час, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва. Отже, особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, копії, засвідчені в установленому порядку. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Статтею ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами визнаються будь-які права пов`язані з майном, відмінні від права власності у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо). У разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, провадження № 14-39цс19), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, провадження № 14-606цс18, Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17, провадження № 61-21546св19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8 цс 21 зазначено, що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 93 - 95). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, предметом розгляду в якій були вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі, зокрема вказав: «За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання». Зі змісту ст. 18, ст. 70, ст. 71\~СК України у поєднанні зі ст. 16, ст. 367, ст. 372\~ЦК України та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №511/2303/19 можна зробити висновок, що у спорах між подружжям щодо об`єктів права спільної сумісної власності, за відсутності між ними домовленості (договору), суд застосовує спосіб захисту прав, який встановлений законом - поділ майна в натурі або у випадках і в порядку встановленому законом присудження майна одному з подружжя, а іншому - грошової компенсації. Стосовно матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення подружжям нерухомого майна, будівництво якого не завершено, поділ в натурі здійснюється судом шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ці матеріали і обладнання, які мають бути названі (зазначена їх номенклатура, кількість та вартість) у рішенні суду. Відповідно до ч. 3 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, здійснення поділу майна, що належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності змінює існуючі між ними правовідношення, що відповідає способу захисту майнових прав, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 18 СК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.\~5\~ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Наприклад, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18. Зокрема, у пунктах 6.6.-6.7., 6.13. постанови від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Пункт 6.7. - Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Крім того, у п. 6.13 Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)». Схожий по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц, у якій Суд вирішував спір щодо спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок: «Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Оскільки позивачка за зустрічним позовом заявила позовну вимогу про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , перша черга будівництва, секція А1 ( [ADDRESS] ), проте вказане нерухоме майно фактично є об`єктом незавершеного будівництва, право власності на яке до прийняття до експлуатації та його державної реєстрації не може бути предметом поділу між сторонами, то у задоволенні цієї частини зустрічного позову слід відмовити. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивачкою за зустрічним позовом (відповідачкою за первісним позовом) [PERSON] обрано невірний спосіб захисту, враховуючи обставини справи та додані до матеріалів справи докази. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог в цій частині. Щодо вимоги позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про визнання в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] права власності на 1/4 частку закінченого будівництвом та введеного в експлуатацію новоствореного нерухомого майна, право власності на яке не зареєстроване - житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає таке. Як вже зазначено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 870, [PERSON] передав, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність, в рівних частках кожен, земельну ділянку, що розташована: [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,1000 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0181. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 09.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поліщук О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 874, [PERSON] передав, а [PERSON] , [PERSON] прийняли у власність, в рівних частках кожен, земельну ділянку, що розташована: [ADDRESS] , надану для ведення садівництва, площа 0,1200 га, кадастровий номер 6310138500:09:059:0182. Відповідно до Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), зареєстрованої Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 04.02.2020 року за № ХК 141200351342 визначено вважати закінченим будівництвом об`єкт, а саме: Нове будівництво житлового будинку; [ADDRESS] . Замовник: фізична особа, - готовим до експлуатації, що також підтверджується інформацією з відкритих даних сайту Державної архітектурно-будівельної інспекції України. Згідно з відповіддю начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 25.05.2020 року за № 955/0/250-20 вбачається, що замовниками вказаного вище об`єкту є [PERSON] та [PERSON] . Вищевказані обставини підтверджуються також листом начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 22.07.2021 р. № 739/0/250-21 та доданими до нього документами. Таким чином судовим розглядом встановлено, що вказаний житловий будинок було збудовано протягом 2017-2020 років та 04.02.2020 року затверджено Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), зареєстрованої Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, зареєстрованої за № ХК 141200351342. Доказів того, що реєстрація вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації скасована станом на час розгляду справи матеріали справи не містять. Відповідно до листа від 08 липня 2021 року № 2368/0/50-21 заступника директора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Богданюка Ю.О. встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] відсутні. Зі змісту листа КП «Харківводоканал» від 07.07.2021 № 01-01-23/3504-21 випливає, що між КП «Харківводоканал» та [PERSON] укладено договір з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 26.04.2021 № 199/8/Ч. До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181\~ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно зі статтею 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За частиною першою статті 69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). У частині другій статті 372\~ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Водночас статтею 2\~Закону України\~від 01\~липня 2004\~року №\~1952-IV\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі - 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону). Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18). Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Оцінюючи надані сторонами докази у їх сукупності, на переконання суду, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не є незавершеним будівництвом, що підтверджується Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (СС1), зареєстрованою Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 04.02.2020 року за № ХК 141200351342, за якою визначено вважати закінченим будівництвом об`єкт, а саме: Нове будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS] - готовим до експлуатації, а тому воно може бути об`єктом поділу між подружжям, незважаючи на те, що реєстрацію права власності на нього не проведено. В даному випадку саме зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яка є підставою для державної реєстрації новоствореного об`єкта нерухомості, є належним доказом завершення будівництва. Отже, суд приходить до висновку про можливість поділу цього будинку між подружжям, які за спільні кошти та під час перебування у шлюбі побудували спірний об`єкт нерухомості та визнати за [PERSON] право власності на його 1/4 частини. Крім того, надаючи оцінку наданим позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] . Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 507,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 04.02.2025 року; Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна: чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 120,1 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 30.01.2025 року; Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна: трикімнатної квартири, загальною площею 58,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 30.01.2025 року; Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна: двокімнатної квартири, загальною площею 63,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 31.01.2025 року; Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна: житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 39,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 31.01.2025 року; Рецензії на Звіт з незалежної оцінки майна: двокімнатної квартири, загальною площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 31.01.2025 року; Рецензії на Звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,1200 га, кадастровий номер (6310138500:09:059:0182), розташована за адресою: [ADDRESS] , від 28.01.2025 року; Рецензії на Звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1000 га, кадастровий номер (6310138500:09:059:0181), розташована за адресою: [ADDRESS] , від 28.01.2025 року (далі Рецензії), які надані останнім в якості доказів, що спростовують визначену у Звітах з експертної незалежної оцінки майна, які надані стороною позивачки за зустрічним позовом [PERSON] , однак суд констатує, що визначення дійсної вартості вказаного майна, що є предметом спору у даній справі, має вирішальне значення виключно для вирішення судом питання щодо розподілу між сторонами судових витрат за наслідками розгляду цієї справи. Разом з тим, слід зазначити, що звертаючись до суду із зустрічним позовом, позивачкою [PERSON] сплачено суму судового збору у максимальному розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір». Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та про часткове задоволення зустрічного [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Будівельник», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ярмоленко Олександр Валентинович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації та компенсацію вартості частки із вкладу до статутного фонду господарського товариства. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Так, звертаючись до суду із первісним позовом, [PERSON] сплачено суму судового збору за звернення з позовом до суду у розмірі 8091,00 грн. (квитанція № 48-907К від 22.03.2021 року), а також суму судового збору за звернення до суду із заявою про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн. (квитанція № 60487 від 12.05.2021 року). Беручи до уваги, що первісний позов [PERSON] задоволений частково, витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідачку за первісним позовом [PERSON] пропорційно до розміру задоволених вимог, у сумі 6317,74 грн. (за звернення з первісним позовом до суду), 454,00 грн. (за звернення із заявою про забезпечення позову). Звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] сплачено суму судового збору у розмірі 11350,00 грн. (квитанція № ПН1980591 від 09.04.2021 року), а також судовий збір за звернення до суду із заявами про забезпечення позову: у розмірі 454,00 грн. (квитанція № ПН1980596 від 09.04.2021 року), у розмірі 454,00 грн. (квитанція № ПН1980599 від 09.04.2021 року), у розмірі 454,00 грн. (квитанція № 9 від 30.08.2021 року), у розмірі 496,20 грн. (квитанція № 125570016 від 24.01.2022 року), у розмірі 496,20 грн. (квитанція № 129352784 від 16.02.2022 року), у розмірі 605,60 грн. (платіжна інструкція № 0.0.3622276061.1 від 02.05.2024 року). Таким чином, оскільки зустрічний позов [PERSON] задоволений частково, суд дійшов висновку про покладення на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Разом з тим, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи [PERSON] 08 липня 2025 року отримано Рецензію на Звіт з незалежної оцінки майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 507,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 04.02.2025 року, яка була проведена ГРОМАДСЬКОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «ВСЕУКРАЇНСЬКА СПІЛКА ОЦІНЮВАЧІВ ЗЕМЛІ», в якій викладений наступний висновок про достовірність оцінки майна: «Звіт про оцінку майна: житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 507,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виконаний оцінювачем [PERSON] у складі оціночної діяльності ТОВ «КОНСАЛТИНГ-ЕКСПЕРТ 1», за результатами якого ринкова вартість житлового будинку станом на 23 червня 2021 року округлена без ПДВ складає 8162701,00 (вісім мільйонів сто шістдесят дві тисячі сімсот одна) грн., класифікується рецензентами за ознакою абзацу 5-го п. 67 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна та майнових прав», як такий, що: «Звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний». Зважаючи на те, що сторони не скористалися своїм правом та не зверталися до суду із клопотаннями про призначення експертизи з метою встановлення дійсної вартості вказаного об`єкта нерухомого майна, а також з урахуванням вартості іншого майна, право власності на яке визнано за позивачкою [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, складає 772881,00 грн., що у своїй сукупності у будь-якому випадку складає загальну суму задоволених зустрічних позовних вимог, один відсоток від якої значно перевищує максимальний розмір судового збору, суд вважає необхідним покласти на відповідача [PERSON] витрати по сплаті судового збору, виходячи з максимального розміру, який був встановлений для позовних вимог майнового характеру станом на час звернення позивачки [PERSON] із зустрічним позовом до суду у розмірі 11350,00 грн. При цьому підстав для покладення на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] витрат по сплаті судового збору за звернення до суду із заявами про забезпечення позову суд не вбачає через відмову судом у задоволенні частини таких заяв, а також у зв`язку із відмовою у задоволенні зустрічних позовних вимог у тій частині вимог, для забезпечення яких застосовувалися заходи забезпечення позову. Також відсутні підстави для покладення витрат по сплаті судового збору на відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки судом повністю відмовлено у задоволенні позовних вимог, заявлених до вказаного відповідача. Щодо заходів забезпечення первісного позову та зустрічного позову суд вважає необхідним зазначити таке. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/1792/21 провадження № 2-з/645/62/21 від 21.05.2021 року заборонено [PERSON] вчиняти дії, направлені на відчуження майна, до вирішення справи по суті, а саме: квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер майна: 18815910; житлового будинку, загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.04.2007 року за реєстраційний № 17409533; земельної ділянки, площею 0,25 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 6323981201:00:001:0059, розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.02.2017 року за реєстраційним № 1181010563239, номер запису про право власності 19167133. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова по справі № 645/1792/21 провадження № 2-з/645/114/21 від 31.08.2021 року заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження майна, до вирішення справи по суті, а саме 1/2 частки новоствореного нерухомого майна, право власності на яке не зареєстроване житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду по справі № 645/1792/21 провадження 22-ц/818/2529/24 від 23.10.2024 року частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року та частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та заборонено відчуження: 1/4 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 347225763101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 1/4 частки земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616906363101, загальна площа земельної ділянки - 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місцезнаходження: [ADDRESS] ; 2/5 частки квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 243521863101, місцезнаходження: [ADDRESS] ; 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер - 6310138500:09:059:0182, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 616940763101, загальна площа земельної ділянки - 0,12 га, цільове призначення для індивідуального садівництва, місцезнаходження: [ADDRESS] . Частинами 7, 8 ст.\~158\~ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Оскільки від учасників справи жодних клопотань щодо заходів скасування забезпечення позову не надходило, заходи забезпечення первісного позову та зустрічного позову, вжиті відповідно до вказаних увал суду та постанови апеляційної інстанції продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial