Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-10 00:00:00

Адвокатом Лобаченко О.В., який діє в інтересах позивача [PERSON] , за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано позовну заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 14.05.2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу сторони спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який як зазначено в позові проживає разом з позивачем. Як зазначено представником позивача в позові, спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, протилежні погляди на життя, внаслідок чого між сторонами часто виникали сварки, що врешті-решт призвело до втрати почуття кохання та поваги. Після припинення шлюбних відносин сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Позивач на примирення не згодна, шлюб носить формальний характер вважає збереження шлюбу неможливим, оскільки сім`я розпалась остаточно і не може бути відновлена. Крім того, представником позивача зазначено про бажання позивача залишити після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] » та стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу. В судове засідання сторони не з`явилися. Представником позивача - адвокатом Лобаченко О.В. 13.10.2025 р. за допомогою підсистеми «Електронний суд» на електронну адресу суду надіслано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить на задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.30). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився за невідомою суду причиною, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений у встановленому\~законом порядку\~у відповідності\~з ч.\~6\~ст.\~128\~ЦПК України,\~шляхом направлення\~судових повісток\~засобами поштового\~зв`язку (а.с.29,35). Повідомлень щодо поважності причин його відсутності, заяви про слухання справи за його відсутністю та відзиву на позов до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважаних причин. Відповідно до ч. 8 ст. 178, ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин на підставі ст. 280 ЦПК України суд розглядає справу в заочному провадженні, без участі сторін і на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України без технічної фіксації процесу. Судом встановлено, що між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який було зареєстровано 14.05.2016 року Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 115, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12). Від вказаного шлюбу сторони спільну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який як зазначено в позові проживає разом з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В судовому засіданні найшов своє підтвердження факт того, що сім`я розпалась остаточно, спільне господарство сторонами не ведеться, бажання до примирення у них відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами втрачено почуття любові, поваги та довіри. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Згідно ст. 111 СК України, суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим, з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини з відповідачем, тому суд не може зобов`язати сторони прийняти заходи до примирення. Таким чином, з урахуванням фактичних взаємин подружжя, мотивів та причин розлучення, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи ту обставину, що представником позивача заявлено вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, то у відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн. (а.с.13), підлягають стягненню з відповідача. Щодо вимоги представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 50000,00 грн. суд зазначає наступне. Стаття 133\~ЦПК\~України визначає види судових витрат. Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Зі змісту статті 58\~ЦПК\~України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ст.\~60\~ЦПК\~України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст.\~15\~ЦПК\~України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст.\~1\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~та\~адвокатську\~діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача - адвокатом Лобаченко О.В., до суду надано наступні копії документів: договір про надання правової допомоги від 07.08.2025 р. (а.с.7); Розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 07.08.2025, в якому зазначені надані адвокатом послуги та їх вартість, відповідно до якого адвокатом надано послуги на суму 5000,00 грн. та квитанція про їх сплату (а.с.8); ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1226317 від 07.08.2025 (а.с.31). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. Відповідно до ст.\~30\~Закону\~України\~«Про адвокатуру\~і\~адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, оскільки вони є фактично понесеними. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Частиною 5 ст.\~137\~ЦПК\~України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу щодо неспівмірності витрат позивача на правову допомогу. У постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року зі справи №922/445/19 та від 22.11.2019 року зі справи № 910/906/18 викладено правову позицію відповідно до якої положення частини п`ятої статті 126 ГПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а саме - 5000,00 грн.

Outcome: approved