Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати по справі. Позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем з 09.09.2017 року по 28.12.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися спільні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом з нею в [ADDRESS] , батько дітей проживає окремо. Так як відповідач [PERSON] в первісному позові просив визначити місце проживання дітей разом з ним, а діти повинні зростати разом біля мами, яка задовольняє їх потреби в повному обсязі, позивачка вважає, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю в судовому порядку відповідатиме їх найкращим інтересам. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Столярчук В.М. позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що на даний час у сторін відсутній спір щодо місця проживання малолітніх дітей, проте такий спір може виникнути у майбутньому. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Павлецька М.А. не прибули. Представник відповідача до суду надіслала заяву про слухання справи у їх відсутності, відповідач позовні вимоги визнає. Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради Панченко Л.В. позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітніх дітей підтримала, вирішення питання щодо стягнення судових витрат покладає на розсуду суду. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з такого. У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України (далі- СК України)). У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] 09.09.2017 року по 28.12.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилися спільні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28.12.2022 року та копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 17.01.2018 року, серії [NUMBER] від 16.05.2020 року. Із пояснень учасників справи та із копії акту обстеження матеріально-побутових умов від 19.03.2025 року, складеного депутатом Тетіївської міської ради Чорним О.А., вбачається, що на даний час малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з позивачкою [PERSON] в [ADDRESS] в трьохкімнатному будинку з автономним опаленням, водопроводом та каналізацією, діти меблями та одягом забезпечені. Батько дітей [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю, що підтверджується його заявою про визнання позову. Таким чином, судом встановлено, що позивач і відповідач досягли згоди щодо місця проживання їх малолітніх дітей. За таких обставин суд вважає, що між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ані своїми діями, ані своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, що свідчить про його погодження з визначеним місцем їх проживання. Відсутність даного спору підтвердила і сторона позивача в судовому засіданні. При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради надав свій висновок, затверджений рішенням Тетіївської міської ради № 221 від 26.06.2025 року, в якому орган опіки та піклування виконавчого комітету Тетіївської міської ради вважає недоцільним визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Проте суд з даним висновком не погоджується та до уваги не бере, так як він є недостатньо обґрунтованим, оскільки орган опіки та піклування, складаючи висновок, будь-яких пояснень з боку батька дітей не відібрав (хоча б в порядку телефонної розмови), не з`ясував чи дійсно між сторонами існує спір чи заперечує [PERSON] проти проживання його малолітніх дітей разом з матір`ю, вказавши просто, що останній проходить службу в Збройних Силах України, не намагався провести опитування хоча б старшої дитини тощо. Висновок складений на поясненнях матері дітей [PERSON] та актів обстеження умов проживання сторін, при цьому підстав та аргументів, які саме інтереси дітей було враховано, не наведено. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом в повному обсязі.

Outcome: dismissed