Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-12 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] звернулася до суду цим позовом, в якому просила суд: - визнати право власності [PERSON] , ідентифікаційний код: [NUMBER] , на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 11 вересня 2006 року, укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксаною Євгенівною, та зареєстровано в реєстрі № 7908, з моменту укладання. Підставами позовних вимог про визнання права власності зазначила те, що квартира за адресою [ADDRESS] була частково куплена її матір`ю з використанням грошей, які були отримані за рахунок продажу квартири за адресою [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві спільної сумісної власності, та продаж якої був дозволений виключно у зв`язку з придбання квартири [ADDRESS] . Також за рахунок зазначених грошей її матір зробила сучасний ремонт, та об`єднала квартири [ADDRESS] , внаслідок чого вартість вищезазначених квартир зросла більше ніж у три рази. З огляду на викладене, позивач вважає, що гроші від продажу квартири за адресою [ADDRESS] , тому квартира [ADDRESS] , придбана за кошти від продажу квартири по [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , що є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири. Підставами позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки зазначила, по-перше, відсутність її нотаріально посвідченої згоди на передання спільного нерухомого майна (квартири [ADDRESS] ) в іпотеку; по-друге, передання квартири в іпотеку її матір`ю суперечило вимогам чинного на той час законодавства, а саме ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 177 СК України, оскільки зумовлювало обмеження та відмову матері речових прав та інтересів дитини. Крім того, позивач зауважила, що кредитні гроші отримала [PERSON] , яка не має жодного відношення до родини позивача, що є самостійною підставою для визнання недійсним договору. Відповідач [PERSON] подавала заяву, в якій позовні вимоги визнала. У відзиві на позовну заяву ТОВ «Кей-Колект» просило у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, оскільки вона не довела наявність порушеного права. Крім того заявило про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. ТОВ «Аналітик Фінанс» подало письмові пояснення щодо позову, в яких проти позовних вимог заперечувало з тих підстав, що на час укладення спірного іпотечного договору єдиним власником майна була [PERSON] , що свідчить про безпідставність позовних вимог [PERSON] , яка не була і не є співвласником спірної квартири. [PERSON] подала додаткові пояснення до позовної заяви, в яких зазначила, що [PERSON] (інша співвласниця квартири), визнала позовні вимоги у повному обсязі, думка інших відповідачів, щодо власників на зазначену квартиру є їх особистою та не розповсюджується на режим власності цієї квартири. Позивач зазначила, що її права були порушені, як її матір`ю, так і порушуються до цього часу договором іпотеки. Також позивач просила врахувати, що зобов`язання [PERSON] за основним зобов`язанням, яке було забезпечене іпотечним договором, відсутнє, що підтверджується відповідним судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова. ТОВ «Аналітик Фінанс» у запереченнях на письмові пояснення зазначило, що позивач не мала та не має права власності на іпотечну квартиру. Вона набула лише право користування майном відповідно до ст. 405 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства». Ухвалою суду від 29 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року залучено до розгляду справи як співвідповідача ТОВ «Аналітик Фінанс». Ухвалою суду від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Позивачка та відповідачка надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, в яких просили позовні вимоги задовольнити. Відповідачі про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, у зв`язку з чим їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено обставини про те, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , що визнається сторонами та підтверджується копією свідоцтва про народження від 05 червня 1993 року, серія [NUMBER] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11.08.1999 № [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири за адресою: [ADDRESS] . 06 липня 2004 року [PERSON] придбала у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрованого за № 2314, квартиру [ADDRESS] . Продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за 14200,00 (чотирнадцять тисяч двісті) гривень, які продавець отримав від покупця повністю, ще до підписання цього договору. Право власності на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом цього договору, виникає у покупця з моменту державної реєстрації. Технічний паспорт та ключі від вищезгаданої квартири передані покупцю у момент підписання договору. 08 жовтня 2004 року [PERSON] , діюча від свого імені особисто та як законний представник [PERSON] , [INFO] , [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5036. За цим договором [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] передали у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру за номером 6 (шість), яка складається з (трьох) житлових кімнат, загальною площею 81,3 кв.м (вісімдесят одна ціла три десятих) кв.м, у тому числі, житловою площею 52,8 кв.м (п`ятдесят дві цілих вісім десятих) кв.м, розташовану в будинку номер [ADDRESS]. Продаж вчинено за 118800 (сто вісімнадцять тисяч вісімсот) гривень, які покупець сплатили повністю продавцям, в тому числі для малолітньої [PERSON] , [INFO] до підписання цього Договору. Проіндексована вартість цієї квартири згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Харківського міського бюро технічної інвентаризації» від 29 вересня 2004 року за №4896655 становить 22602 (двадцять дві тисячі шістсот дві) гривні. 11 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11038479000, за умовами якого, Банк надав [PERSON] кредит (грошові кошти) у сумі 85000,00 доларів США з відсотковою ставкою 11,3% річних. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №11038479000 між банком та [PERSON] був укладений Договір іпотеки від 11.09.2006 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. за реєстровим №7908, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про визнання права власності. Статтею 15 ЦК України (тут і далі - в редакції станом на жовтень 2004 року) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За змістом ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію, яка стосується предмету доказування. Недопустимими є докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а також, які підтверджують обставини справи, які за законом мають бути підтверджені іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання права власності, посилалася на те, що спірна квартира № 531 була придбана за належні їй грошові кошти, отримані від продажу квартири за адресою [ADDRESS] , співвласником якої вона була. Водночас, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження цих обставин, а саме, що належна позивачу частина грошових коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] , була використана саме на придбання квартири [ADDRESS] , а не на інші цілі. При цьому, у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відсутнє зазначення про те, що вона придбавається у спільну сумісну або часткову власність на користь [PERSON] . Всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України доводи позивача про те, що квартира № 531 була придбана за належні їй грошові кошти, отримані від продажу квартири за адресою [ADDRESS] , співвласником якої вона була, ґрунтуються виключно на припущеннях. Доказів того, що спірна квартира по [ADDRESS] була набута за спільні грошові кошти членів [PERSON] та [PERSON] , як того вимагає ч. 4 ст. 368 ЦК України для визнання майна спільною сумісною власністю, матеріали справи не містять. Крім того, такі доводи позивача суперечать фактичним обставинам справи, які встановлені судом, а саме датами укладення договорів купівлі-продажу зазначених квартири, з яких встановлено, що на час купівлі матір`ю позивачки спірної квартири [ADDRESS] , а саме 06 липня 2004 року, належна позивачу квартира [ADDRESS] , ще не була продана, оскільки її продаж відбувся лише 08 жовтня 2004 року. При цьому, грошові кошти за купівлю квартири по [ADDRESS] були сплачені покупцем не пізніше дня укладення договору купівлі-продажу, що підтверджується п. 3 Договору від 06.07.2004 № 2314. Зазначені обставини спростовують навіть гіпотетичну можливість використання грошових коштів від продажу однієї квартири на придбання іншої. Доводи позивача про те, що продаж належної їй квартири по [ADDRESS] був дозволений виключно у зв`язку з придбання квартири [ADDRESS] , ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодним доказом. Доводи про те, що поліпшення вартості квартири та відповідно збільшення її вартості відбулося саме за рахунок грошових коштів позивачки, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не підтверджені жодним доказом, та, навіть у разі їх доведення, не є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартир. Доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, чим підтвердила належність їй 1/2 частки спірної квартири, судом відхиляються, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову виключно за наявності для того законних підстав. У даному випадку, враховуючи встановлені судом обставини справи, такі підстави були відсутні. Крім того, визнання позову відповідачем за відсутності для того законних підстав порушує законні інтереси співвідповідачів, у зв`язку з чим судом не прийнято визнання позову відповідачем [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме що квартира [ADDRESS] була придбана 06.07.2004 [PERSON] за спільні грошові кошти разом з позивачем, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України (тут і далі - в редакції станом на 11 вересня 2006 року) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Оскільки [PERSON] не була стороною оспорюваного іпотечного договору, тому вона має право заявляти про недійсність цього договору виключно у разі порушення її цивільних прав або законних інтересів таким договором. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові необхідно відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21). При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає справу виключно в межах позовних вимог, та виключно в межах тих підстав позову, які визначено позивачем. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просила визнати недійсним договір іпотеки з тих підстав, що (1) вона як співвласник квартири № 531 не надавала нотаріальну згоду на передання нерухомого майна, яке перебувало у спільній сумісній власності, у іпотеку; (2) виділення в натурі частки, яка перебувала у власності її матері, не відбулося, квартира на час укладення договору фактично не існувала. Предмет та підстави позову, визначені позивачем, дають підстави стверджувати, що позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки є похідними від позовних вимог про визнання права власності, оскільки їх задоволення повністю залежить від задоволення позовної вимоги про визнання права власності. За таких обставин, оскільки судом відмовлено у визнанні права власності на спірне майно, встановлено, що [PERSON] не була на час укладення спірного іпотечного договору власником (співвласником) квартири за адресою: [ADDRESS] , тому її права не були та не могли бути порушені укладенням іпотечного договору від 11 вересня 2006 року № 7908, що свідчить про відсутність порушеного права позивачки внаслідок укладення спірно іпотечного договору та є самостійною підставою для відмови у позові. Так само суд відхиляє доводи позивача про те, що не відбулося виділення частки в натурі нерухомого майна, яке належить [PERSON] , оскільки незалежно від обґрунтованості цих обставин, вони не вплинули та не могли вплинути на права та обов`язки позивача, порушити її речові права та інтереси, про що вона зазначає в позові, оскільки таких прав та інтересів [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] як на час укладення спірного іпотечного договору (11 вересня 2006 року), так і на теперішній час, взагалі немає, що в свою чергу свідчить про відсутність законних підстав для судового захисту таких прав та інтересів. Посилання [PERSON] на положення ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України є безпідставними, оскільки зазначені норми законодавства (в редакції станом на 11.09.2006) регулюють правовідносини щодо майна, яке належить дитині, а також майнових (речових) прав на таке майно. Натомість, [PERSON] не була власником та не мала речових прав щодо спірної квартири на час укладення оспорюваного іпотечного договору. Щодо посилань на ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», то суд зазначає, що вказаний закон визначає загальні засади соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, забезпечує правове регулювання відносин у суспільстві, які спрямовані на реалізацію бездомними громадянами і безпритульними дітьми прав і свобод, передбачених Конституцією України та чинним законодавством, створює умови для діяльності громадських та благодійних організацій, що працюють у сфері соціального захисту населення. Частиною 1 статті 12 вказаного Закону (в редакції станом на 11.09.2006) передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Судом враховано, що позивачка, не маючи речових прав на спірну квартиру, мала право користування нею. При цьому, до свого повноліття позивачка проживала у спірній квартирі, а її право на користування квартирою від дня укладення іпотечного договору (11.09.2006) і до досягнення нею повнолітня ( [INFO] ) порушено не було. За таких обставин, після досягнення позивачем повноліття підстав для застосування до спірних правовідносин вказаного закону немає, а посилання на вказані норми є безпідставними. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки позивачем не зазначено. Щодо решти доводів учасників справи, то суд зазначає, що відповідно до позиції ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, 28.10.2010) суди зобов`язані обґрунтовувати рішення, але не зобов`язані відповідати на кожен довід. У зв`язку з тим, що всі ключові питання у справі розглянуто та істотні доводи оцінено, тому суд не знаходить підстав для окремої оцінки решти доводів сторін, оскільки вони є несуттєвими та не впливають на вирішення спору. З урахуванням викладеного, суд відмовляє повністю [PERSON] у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Кей-Колект», [PERSON] , ТОВ «Аналітик Фінанс» про визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним договору іпотеки.

Outcome: dismissed