Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

16.09.2025 до суд \~надійшов вказаний позов [PERSON] , інтереси яко \~представляє адвокат Чеміріс М.А., до відповідача [PERSON] , який позивачка мотивує тим, що з відповідачем вони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2018.\~Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який після припинення шлюбних відносин сторін проживає разом\~з\~нею\~та знаходиться на\~її\~утриманні. Шлюбні відносини між сторонами припинені з 20.01.2023 через відсутність взаєморозуміння, різні\~погляди на\~сімейне життя.\~Відповідач працездатного віку, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я, інших утриманців немає, але при цьому, матеріальну допомогу на утримання дитини надає не в достатньому розмірі. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо розміру аліментів на утримання дитини. Просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до повноліття дитини. Після розірвання шлюбу залишити прізвище - « [PERSON] ». Ухвалою суду від 17.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання. Позивачка та її представник в судове засідання не прибули, від представника позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позов\~підтримує повністю, просить його задовольнити. Заперечень проти ухвалення заочного рішення не надходило. Відповідач в судове засідання не прибув за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, зокрема через оголошення про виклик на веб-сайті судової влади України. Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки, відзиву на позовну заяву або зустрічного позову у встановлений законом строк суду не подав. Суд, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст.280 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність сторін, у тому числі у відсутність відповідача. Відповіднодо ч.2\~ст.247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню. Суд встановив, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2018 року. Шлюб зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №326. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , який після припинення шлюбних відносин сторін проживає з матір`ю. На даний час сторони припинили подружні відносини. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином Сполучених Штатів Америки, мав посвідку на тимчасове проживання на території України, був зареєстрований на території України за адресою: [ADDRESS] , інша адреси місця проживання/реєстрації відповідача суду невідома. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно зі\~ст.55\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу\~України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до\~ст.63\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з ч.1 ст.21, ч.1 ст.24\~СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.1 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110\~СК\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ст.112\~СК\~України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З`ясувавши фактичні відносини подружжя, які припинили подружні відносини, тривалий час не підтримують подружні стосунки, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя та зберігання шлюбу суперечило би інтересам одного з них, зокрема позивачки, що має істотне значення, у зв`язку з чим позов в частині розірвання шлюбу слід задовольнити. Після розірвання шлюбу залишити позивачці прізвище « [PERSON] ». Також суд враховує, що відповідно до п. 4 ч. 1\~ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» \~суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. Відповідно до ст.66 вказаного Закону, права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених\~статтями 67,\~67-1,\~67-4\~цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Згідно із частиною 1\~ст. 67 цього Закону\~зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави,\~у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої\~Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991,\~ держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст.141 СК України\~визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч.2 ст.150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 ст.182 СК України\~визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2, ч.3 ст.182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З`ясувавши обставини справи, оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є беззаперечним. Способи виконання такого обов`язку повинні визначатись за спільною домовленістю між батьками. За відсутності такої домовленості, той з них, з ким проживає дитина, вправі звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. При цьому, за змістом вимог ст.181 СК України\~право вибору способу стягнення аліментів - у частці від заробітку або в твердій грошовій сумі належить одержувачу аліментів, тобто позивачці. В даному випадку обставини справи однозначно свідчать, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання їх неповнолітнього сина, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом, визначивши спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку. Визначаючи конкретний розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивачки, суд відповідно до\~ст.182 СК України, враховує вік дитини, якій виповнилось 6 років, те, що малолітня дитина достатньо матеріально не забезпечена, а також стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, який працездатного віку, доказів про офіційне працевлаштування, про наявність інших утриманців, про свій незадовільний стан здоров`я не надав. Беручи до уваги, що аліменти за своїм характером та суттю це кошти, що забезпечують нормальні повсякденні матеріальні умови життя дитини, обидва батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням сукупності усіх вищевказаних обставин, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4\~частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини, дотримання її права на забезпечення матеріальних потреб, не поставить в скрутне матеріальне становище відповідача. Крім того суд враховує, що відповідач обґрунтованих заперечень проти позову не надав, в судове засідання не прибув і жодним чином позовні вимоги не спростував. На підставі викладеного, позов в частині стягнення аліментів теж підлягає задоволенню. Крім того, згідно з\~ст.141 ЦПК України\~суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1211,20 грн. Згідно зі\~ст.430 ЦПК України\~суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved