Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

01 липня 2025 року до суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» (далі ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 19 жовтня 2016 року між Акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі АТ «Альфа Банк») та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (без номеру), згідно з умовами якої Банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 200 000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою належним чином умов договору у неї станом на 20 грудня 2021 року виникла заборгованість в розмірі 33531,96 гривень, позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати. 23 липня 2025 року представниця відповідачки подала до суду відзив на позов, в якому, не заперечуючи факту укладення відповідачкою кредитного договору та отримання кредитних коштів, посилалась на те, що позивач не надав суду розрахунку заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитними коштами, пенею і штрафами, кредитний договір не містить процентної ставки за користування кредитними коштами, умови договору про обов`язкову щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості суперечать положенням статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» і є нікчемними. Вказувала, що відповідачка сплатила за розрахунково-касове обслуговування 23513,26 гривень, які повинні бути зараховані в тіло кредиту. Просила відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень (а. с. 41-45). 29 липня 2025 року представниця позивача подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що кредитний договір укладений відповідно до вимог закону, розмір заборгованості відповідачки підтверджується належними доказами, зокрема, випискою по рахунку та розрахунком, встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування узгоджується з положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року (яка була чинною та час виникнення спірних правовідносин), та не суперечить нормам Закону України «Про споживче кредитування». Просила позов задовольнити (а. с. 55-57). У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 81), 16 вересня 2025 року подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без його участі (а. с. 67). Відповідачка та її представниця у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 82). 20 жовтня 2025 року відповідачка подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає в частині стягнення тіла кредиту та просить розглядати справу без її участі (а. с. 83). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша\~статті 1056-1 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 19 жовтня 2016 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, в якій остання просила відкрити поточний рахунок у гривні на її ім`я та встановити кредитний ліміт у розмірі 200\~000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 26% річних (а. с. 6). В оферті та акцепті сторони обумовили, що сума кредиту, доступна на момент укладення Угоди, становить 8250 гривень, обов`язковий мінімальний платіж 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 гривень, а також право банку на договірне списання. Банк, надавши відповідачці кошти, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачкою кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 16-22). Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у цій справі виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статті 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій\~статті 516 ЦК України\~зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша\~статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою\~статті 1077 ЦК України\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 20 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» та АТ « АЛЬФА БАНК» укладений договір факторингу № 4 (а. с. 9-13). Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «АЛЬФА БАНК» за плату, а АТ «АЛЬФА БАНК» відступає ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», а ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуває належне АТ «АЛЬФА БАНК» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведений в Додатку №1-1 до Договору. Уповноважені представники АТ «АЛЬФА БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» підписали акт прийому-передачі Реєстру боржників 20 грудня 2021 року (а. с. 14). Зобов`язання по оплаті договору факторингу фактором повністю виконані (а. с. 14 на звороті). З виписки з додатку до договору факторингу № 4 видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором (без номеру) від 19 жовтня 2016 року становить 33531,96 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту на суму 29926,73 гривень та заборгованості за штрафними санкціями на суму 3605,23 (а. с. 15). Аналіз наведених вище норм матеріального права та обставин справи в їх сукупності дає достатні підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідачки за вказаним вище кредитним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У цій справі кредитний договір, укладений між відповідачкою та первісним кредитором, договір факторингу, укладений між первісним кредитором та позивачем, в установленому законом порядку недійсними не визнані, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, окрім заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29926,73 гривень, на яку отримав право вимоги на підставі договору факторингу, просив також стягнути з відповідача проценти за користування кредитом в розмірі 3605,23 гривень (а. с. 23). Проте, з таким розрахунком повністю погодитися не можна з таких підстав. Вказані суми нараховані позивачем за період з 19 жовтня 2016 року до 20 листопада 2021 року. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права на вимогу (частини перша, друга статті 1078 ЦК України). За договором факторингу №4 ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача 20 грудня 2021 року. До суми заборгованості, яка була відступлена ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» проценти за користування кредитом не включені, що підтверджується випискою з додатку до договору факторингу № 4 (а. с. 15). Сума 3605,23 гривень зазначена у виписці як заборгованість за штрафними санкціями, які в розрахунку заборгованості позивача відсутні (а. с. 23). Відповідно до виписки по рахунку (а. с. 16-22) за період з 19 жовтня 2016 року по 20 грудня 2021 року відповідачка здійснила такі операції: покупки та зняття готівки в банкоматі 17882,64 гривень; поповнення рахунку 28721 гривня. Також із виписки видно, що первісний кредитор за весь період користування кредитом списував: проценти за овердрафт 332,84 гривні; проценти за користування кредитом (готівкові операції) 15118,82 гривень; розрахунково-касове обслуговування основної картки (щомісячно від суми заборгованості на кінець РЦ) 23513,26 гривень; щомісячну комісію за страховий пакет від фінансових ризиків 564,60 гривень; плату за користування послугою SMS-інформування 285 гривень; штраф за прострочення внесення суми мінімального платежу 950 грн. За рахунок зазначених складових сформоване тіло кредиту на суму 29733,27 гривень. Проте, жодних належних доказів про узгодження з відповідачкою та підписання останньою таких істотних умов кредитного договору (окрім процентів за користування кредитними коштами 26% річних) до позовної заяви позивачем не приєднано. В анкеті-заяві, оферті, акцепті відомості про розмір та алгоритм нарахування зазначених складових (окрім процентів за користування кредитними коштами 26% річних) відсутні. Також суд звертає увагу на те, що в умовах кредитного договору не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються банком та за які банк встановив щомісячну комісію. З цих підстав ухвалою суду 16 вересня 2025 року позовна заява була залишена без руху (а. с. 70). У відповіді на ухвалу суду позивач вказав, що розрахунок заборгованості здійснений первісним кредитором, позивач його не редагував і нового розрахунку надати не має можливості (а. с. 76). Таким чином, судом встановлено, що банк, визначаючи кредитну заборгованість відповідачки, до тіла кредиту зарахував не тільки кошти, які фактично були отримані боржником, але і списані з ініціативи банку за рахунок кредитних коштів проценти за овердрафт, розрахунково-касове обслуговування, щомісячну комісію за страховий пакет від фінансових ризиків, плату за користування послугою SMS-інформування, унаслідок чого банк збільшив заборгованість за тілом кредиту. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 Верховний Суд зазначив, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Виходячи зі змісту виписки по рахунку відповідачка використала кредитні кошти в розмірі 17882,64 гривні, за користування якими повинна була сплачувати проценти в розмірі 26% річних, що становить 15118,82 гривень, які шляхом договірного списання відповідно до умов кредитного договору включені первісним кредитором в тіло кредиту. Водночас відповідачка частково погашала заборгованість на загальну суму 28721 гривня. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 4280,46 гривень: 17882,64 грн + 15118,82 грн 28721 грн = 4280,46 грн. Представниця відповідачки у відзиві на позов просила вцілому відмовити у задоволенні позову, проте не надала достатніх доказів, які б свідчили про виконання відповідачкою взятих на себе за кредитним договором зобов`язань в повному обсязі. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, оскільки остання порушила його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме, неповерненні грошових коштів у визначений договором строк. Відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 9200 гривень позивач надав договір про надання правової допомоги № 03-07/2024 від 03 липня 2024 року, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15 липня 2024 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9438/10 від 18 вересня 2020 року та платіжну інструкцію № 4946 від 01 жовтня 2024 року (а. с. 24-25, 26, 27). Представниця відповідачки 23 липня 2025 року подала до суду клопотання про зменшення витрат позивача на правничу допомогу, мотивуючи тим, що сума 9200 гривень є неспівмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Просила зменшити витрати позивача до 3000 гривень (а. с. 51-52). У відзиві на позов представниця відповідачки просила стягнути з позивача 5000 гривень витрат на правничу допомогу, на підтвердження чого додала ордер серії АС № 1147758 від 17 липня 2025 року на надання правничої допомоги, договір про надання правничої допомоги від 11 липня 2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 431 від 24 грудня 2009 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 24 від 11 липня 2025 року (а. с. 46-49). Витрати на професійну правничу допомогу відповідачки на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Водночас суд вважає за необхідне клопотання представниці відповідачки про зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу задовольнити частково та зменшити його до 5000 гривень у зв`язку з неспівмірністю зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг. Відповідно до положень частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Таким чином, з урахуванням того, що позов задоволений частково (12,77 %), з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 386 гривень 68 копійок (3028 грн * 12,77 % = 386,68 грн) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 638 гривень 50 копійок (5000 грн * 12,77 % = 638,50 грн), а всього: 1025,18 гривень. З огляду на те, що в позові відмовлено на 87,23 %, то з позивача на користь відповідачки слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4361 гривня 50 копійок (5000 грн * 87,23 % = 4361,50 грн). Враховуючи, що на позивача покладено більшу суму судових витрат, то в контексті положень частини десятої статті 141 ЦПК України з нього слід стягнути різницю судових витрат в користь відповідачки у розмірі 3336,32 гривень (4361,50 грн 1025,18 грн = 3336,32 грн). На підставі викладеного, статей 526, 514, 530, 610, 625, 629, 634, 1048,\~1054,\~1056-1,1077\~ЦК України та

Outcome: partial