Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, предметом якої є: встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 4825184800:03:000:0137 площею 0,07 га на право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) строком на 7 (сім) років. В обґрунтування вимог зазначила, що 30 грудня 2024 року подала до Чорноморської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області заяву про надання дозволу на встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 4825184800:03:000:0137 площею 0,07 га на право розміщення тимчасових споруд, розташованих поруч з її земельною ділянкою з кадастровим номером 4825184800:04:000:0608, для подальшого розміщення тимчасових споруд з метою обслуговування власного будинку для відпочинку. Рішенням відповідача № 18 від 13 лютого 2025 року їй було відмовлено у задоволенні клопотання без зазначення жодних причин. Оскільки такий спір може бути вирішений лише судом, вона змушена звернутися з позовом про встановлення земельного сервітуту. Через підсистему\~«Електронний суд»\~представник відповідача\~надав відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~просив відмовити\~у задоволенні\~позову.\~Так,\~спірна земельна\~ділянка сформована\~з метою\~продажу прав\~оренди на\~неї згідно\~з Проєктом\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки для\~продажу прав\~оренди на\~неї на\~земельних торгах\~з цільовим\~призначенням -\~03.15\~для будівництва\~та обслуговування\~інших будівель\~громадської забудови.\~Розташування на\~земельній ділянці\~тимчасових споруд\~для обслуговування\~будинку для\~відпочинку відповідачки\~унеможливить користування\~майбутнім орендарем\~цією ділянкою\~відповідно до\~її цільового\~призначення,\~що виключає\~проведення торгів\~для продажу\~прав оренди\~на неї.\~Відповідно до\~акту обстеження\~між земельною\~ділянкою,\~на якій\~розташований будинок\~для відпочинку\~позивачки,\~та спірною\~земельною ділянкою\~розташована ще\~одна земельна\~ділянка,\~н якій\~від будинку\~позивачки до\~спірної земельної\~ділянки виявлено\~самочинно замощену\~тротуарною плиткою\~доріжку.\~У матеріалах\~справи відсутні\~докази того,\~що обслуговування\~будинку для\~відпочинку позивачки\~не може\~бути здійснено\~в інший\~спосіб,\~ніж встановленням\~сервітуту.\~Встановлення сервітуту\~фактично обтяжує\~право власності\~громади на\~спірну земельну\~ділянку та\~створює перешкоди\~для її\~подальшого використання,\~може призвести\~до втрати\~контролю над\~ділянкою. 22 вересня 2025 року представник позивачки подав через підсистему «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача є надуманими та суперечать змісту пункту 3 статті 98 Земельного кодексу України. Так, твердження відповідача про недотримання принципу найменш обтяжливого способу не ґрунтується на нормах Закону, оскільки встановлення земельного сервітуту не призводить до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею». Щодо акту обстеження земельної ділянки, то посилання на відповідне рішення органу місцевого самоврядування відсутнє, а відтак воно (обстеження) виконано з порушенням норм законодавства. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Надав пояснення, що встановлення сервітуту необхідне позивачці для зберігання твердопаливних матеріалів та обслуговування котельні. Оскільки рішенням сільської ради у встановленні такого сервітуту було відмовлено, позивачка змушена звернутися до суду. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що спірна земельна ділянка відносить до земель громадської забудови та виставлена на аукціон для продажу права оренди на неї. Відтак, позивачка не позбавлена можливості отримати спірну земельну ділянку у користування на конкурентних засадах. Крім того, комісією сільської ради обуло обстежено вказану земельну ділянку та встановлено, що вона розташована на узбережжі, в безпосередній близькості від урізу води. На цій земельній ділянці, площа якої становить 0,07 га, самовільно встановлено дерев`яний навіс та холодильники для продажу охолоджений напоїв. Спірна ділянка не межує з земельною ділянкою позивачки, оскільки між ними розташована ще одна земельна ділянка комунальної власності, через яку самовільно замощено доріжка від будинку позивачки до дерев`яного навісу з холодильниками. Представник також просив врахувати, що земельний сервітут може бути встановлений виключно у разі об`єктивної неможливості власника суміжної ділянки реалізувати своє право користування нею. Разом із тим, площа земельної ділянки, яка належить позивачці, становить 262 кв.м., а площа будинку 57,4 кв.м., що спростовує аргументи позивачки про відсутність на її земельній ділянці місця для зберігання твердопаливних матеріалів. Дослідивши заяви по суті спору та долучені до них докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0262 га з кадастровим номером 4825184800:04:000:0608 за цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва (а.с. 7). Земельна ділянка площею 0,07 га з кадастровим номером 4825184800:03:000:0137 за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови перебуває у комунальній власності Чорноморської сільської ради (а.с. 6). 30 грудня 2024 року [PERSON] звернулася до голови Чорноморської сільської ради із заявою про надання дозволу на встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером 4825184800:03:000:0137 (а.с. 8). Рішенням Чорноморської сільської ради № 18 від 13 лютого 2025 року позивачці відмовлено у наданні дозволу на встановлення земельного сервітуту на спірну земельну ділянку (а.с. 9). Рішенням Миколаївського окружного суду від 13 червня 2025 року визнано протиправним та скасовано рішенням Чорноморської сільської ради № 18 від 13 лютого 2025 року про відмову позивачці у наданні дозволу на встановлення земельного сервітуту на спірну земельну ділянку (а.с. 56-57). Рішенням Чорноморської сільської ради № 29 від 31 липня 2025 року на виконання рішення Миколаївського окружного суду позивачці повторно відмовлено у наданні дозволу на встановлення земельного сервітуту на спірну земельну ділянку (а.с. 52-53). Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~15\~ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст.\~98\~ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не призводить до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. За змістом статей 91, 96\~ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (ст. 100 ЗК України). Відповідно до ст.\~401\~ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з частинами першою, третьою ст.\~402\~ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404\~ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99\~ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. З аналізу наведених положень цивільного і земельного законодавства України слід дійти висновку, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає його встановлення, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Тлумачення вищевказаних норм також свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Окрім того, закон вимагає саме від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій обов`язок доказування не виконала не довела належними та допустимими доказами факт порушення її прав як власника земельної ділянки 4825184800:04:000:0608, зокрема, наявність об`єктивної необхідності у встановленні сервітуту для забезпечення нормального користування нею, як не доведено і неможливість задоволення власних потреб іншим шляхом, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed