Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Позивачка ФОП [PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом до [PERSON] , який обґрунтовує тим, що 08.10.2024 між нею та відповідачем було укладено договір оренди автомобіля №1-2024, предметом якого є передача орендодавцем на користь орендаря у платне користування автомобіля марки АУДІ А6 державний номерний знак [NUMBER] , на умовах визначених цим договором. Пунктом 7 вищевказаного договору сторони погодили, що за використання зазначеного автомобіля орендар сплачує орендодавцю фіксовану орендну плату в розмірі 11\~000 грн. за тиждень. Орендна плата сплачується згідно розрахунку. Пунктом 10 вищевказаного договору визначено, що строк оренди складає 1 тиждень. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про припинення договору за 7 днів до закінчення строку, договір вважається продовженим на той же строк і на тих же умовах. Про повернення автомобіля потрібно повідомити за 14 днів. Позивачка вказує, що у період строку дії договору, орендарем було пошкодженого автомобіль АУДІ А6 державний номерний знак [NUMBER] , а саме на автомобілі наявні видимі пошкодження: розбиття ліхтаря заднього правого, розбиття та пошкодження ЛФП бамперу заднього, тріщина на лобовому склі, модуль розжигу фари. Про факт потрапляння у ДТП чи пошкодження автомобіля іншим шляхом орендар в супереч п. 14 договору не повідомив, як і не було відшкодовано завдані збитки. 21.05.2025 орендований автомобіль був покинутий в м. Києві, а орендар повідомив про небажання ним користуватися на правах оренди, згідно умов договору, як і повідомив про небажання виконувати взяті на себе зобов`язання згідно договору. Позивачка стверджує, що відповідач має заборгованість за оренду автомобіля у розмірі 192\~750 грн., яку і прохає стягнути з останнього на її користь, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~927,50 грн. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, прохав задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, докази, заслухавши пояснення представника позивачки, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~ Судом встановлено, що 08.10.2024 між позивачкою та відповідачем було укладено договір оренди автомобіля №1-2024, згідно якого орендодавець (ФОП [PERSON] ) передала у строкове платне користування орендарю ( [PERSON] ), а орендар прийняв у строкове платне користування від орендодавця автомобіль марки Audi, модель А6 2018 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований в ТСЦ №2643 СТК №621475 в Київській області, на умовах визначених даним договором (а.с.8-11). Згідно п. 7 вищевказаного договору за користування зазначеним автомобілем орендар сплачує орендодавцю фіксовану орендну плату у розмірі 11\~000 грн. 00 коп. за тиждень. Пунктами 10, 10.1, 11 вищевказаного договору визначено, що строк оренди складає 1 тиждень. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про припинення договору за 7 днів до закінчення строку, договір вважається продовженим на той же строк і на тих же умовах. Про повернення автомобіля потрібно повідомити за 14 днів. Мінімальний термін оренди складає 1 місяць. Договір вважається сторонами діючим до повернення зазначеного автомобіля орендарем орендодавцю. Єдиним документом, що посвідчує закінчення дії договору є акт прийому-передачі автомобіля, якщо в ньому не зазначено жодних ушкоджень чи погіршень стану майна. На виконання умов договору відповідачем систематично здійснювалися платежі щотижня в сумі 11\~000 грн. Однак, як стверджує позивач та не заперечив відповідач з 24.12.2024 року по квітень 2025 року відповідач не здійснював оплату за оренду автомобіля. Згідно розрахунку, наданого позивачкою, з 24.12.2024 по 29.04.2025 відповідач має заборгованість зі сплати орендних платежів в сумі 192\~750 грн. (а.с.4). Надаючи правову оцінку спірним відносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Оскільки цей правочин є недійсним в силу закону, тому визнання його недійсним судом не вимагається. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/13595/15-ц (провадження № 61-14206св18). Разом із тим, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другоїстатті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 вказано, що "аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (DraftCommonFrameofReference. Principles, DefinitionsandModelRulesofEuropeanPrivateLaw) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. У справі, що переглядається, збагаченням є збереження страховиком без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він згідно закону мав виплатити потерпілій особі враховуючи спричинену шкоду його страхувальником. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення страховика за рахунок зменшення (звільнення) його від виконання обов`язку з відшкодування шкоди завданої потерпілій особі його страхувальником". Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майнові тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України). Тлумачення статті 1212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, що користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Даної позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17. Відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно висновку, якого дійшла колегія суддів ВС/КГС у постанові від 22.10.2020 прийнятій за результатами розгляду справи № 910/18279/19, аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Отже, з моменту передачі транспортних засобів між позивачем та відповідачем виникли відносини з фактичного користування рухомим майном та недоотримання його власником доходів у вигляді плати за таке користування, що за своїм змістом є кондикційними. Таким чином, відповідач, як фактичний користувач рухомого майна, що є власністю позивача, без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування транспортним засобом за нікчемним правочином за період з 24.12.2024 року, а тому зобов`язаний повернути позивачу кошти у сумі 192\~750 грн на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як зазначено вище, з боку відповідача не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум та обставин вкладених в позовній заяві. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення коштів за користування транспортними засобами є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved