Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості у спадкуванні. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона влітку 1999 року познайомилась з [PERSON] , 1982 року народження, у них склалися близькі стосунки, вони стали мешкати разом однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом харчувались, придбали предмети домашнього побуту: у грудні 2018 року вони за спільні кошти придбали пральну машину «INDESIТ». Оскільки більшу частину життя вони проживали на арендованих квартирах, то значних покупок не робили, наводили порядок у житлі, робили косметичний ремонт за спільні кошти. [PERSON] опікувався над нею, давав поради, підтримував у різних життєвих обставинах, позивачка завжди багато працювала та, коли у [PERSON] були які-небудь негаразди, забезпечувала його матеріально, здійснювала обов`язки по прибиранню квартири, готуванню їжі, створення уюту в приміщенні. Все це мало місце на протязі всього їх спільного життя протягом 25 років - як до 01.01.2004 р. - набуття чинності новим ЦК України, так і до того. Коли [PERSON] захворів, вона одна доглядала його, викликала лікарів, придбавала ліки, годувала; особливо він потребував її допомоги у жовтні-листопаді 2022 року, коли у зв`язку з опіком правої руки Ш ступіня [PERSON] значний час знаходився на лікуванні в КНП « Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги». Крім того, саме вона доглядала бабусю [PERSON] - [PERSON] , яка мешкала з ними останні роки, хворіла та потребувала допомоги та догляду, та яку вони разом з [PERSON] поховали. Останні роки вона разом з [PERSON] проживали за місцем його реєстрації за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] невчасно помер, вона його поховала, в цьому їй допомагали його родичі, після чого залишилась проживати у квартирі [ADDRESS] , зазначена квартира і є спадщиною після смерті [PERSON] та його родини. Квартира [ADDRESS] значиться зареєстрованою на праві спільної часткової власності по 1/4 частці кожному: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , її спадкоємцями за законом першої черги є її мати [PERSON] та син [PERSON] по 1/8 частині кожний; чоловік [PERSON] - [PERSON] помер раніше неї - у березні 2011 року, спадщину спадкоємці прийняли фактично, бо були зареєстровані за однією адресою зі спадкодавицею. [INFO] помер [PERSON] , належну йому частку квартири відповідно до ст. 1261 ЦК України успадкувала його мати [PERSON] , що зареєстрована з ним за однією адресою, а також дружина [PERSON] та донька [PERSON] , оскільки фактично спадкодавець проживав разом з ними на [ADDRESS] , тому частка померлого у зазначеній квартирі має бути розподілена на 3-х спадкоємців по 1/12 кожному, при цьому частка [PERSON] стала складати 11/24 часток. [INFO] померла [PERSON] , її частку у спадщині мали отримати її діти [PERSON] та [PERSON] , але вони померли, тому в порядку представлення відповідно до ст. 1266 ЦК України спадкоємцями померлої є [PERSON] (син [PERSON] ) та [PERSON] (донька [PERSON] ) по 11/48 часток кожний. Таким чином, фактично [PERSON] за законом стало належати 29/48 часток, інші частки квартири - 15/48 та 1/12 мають спадкувати відповідно [PERSON] та [PERSON] . Крім того, до складу спадщини після смерті [PERSON] входить житловий будинок [ADDRESS] , а також право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сульськогосподарського підприємства «Зоря», яке знаходиться у с. Плисове Лозівського району Харківської області, розміром 6,70 умовних кадастрових гектарів. На спадщину після смерті [PERSON] претендує його тітка по лінії батька [PERSON] , яка звернулась з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк. Вважала, що вона є спадкоємицею за законом четвертої черги, оскільки проживала зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, в цілому майже 25 років, а з моменту набуття чинності Цивільного кодексу в редакції 2003 року майже 20 років, тому наявні підстави для зміни черговості та надання їй права на спадкування разом із спадкоємицею третьої черги, у зв`язку з чим просить встановити юридичний факт її постійного проживання зі спадкодавцем, [PERSON] , як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом 25 років до відкриття спадщини, у тому числі період з 01.01.2004 - набуття чинності новим Цивільним кодексом України, так і після того - до моменту смерті [PERSON] [INFO] , а також змінити черговість у спадкуванні та надати їй право на спадкування майна померлого [INFO] [PERSON] разом зі спадкоємицею третьої черги за законом [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2025 відкрито провадження в загальному позовному провадженні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03.03.2025 задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Мойсюка А. М. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 12.05.2025 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту, визнання права власності в порядку спадкування за законом в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості у спадкуванні. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 12.05.2025 витребувано докази - копію спадкової справи після [PERSON] . Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 02.06.2025 прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та зміну черговості у спадкуванні. Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 11.06.2025 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду. 19.02.2025 представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мойсюк А. М. надав суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнали у повному обсязі, посилаючись на те, що норми чинних СК і ЦК України не розповсюджуються на встановлення факту спільного проживання однією сім`єю до 2004 року; недоведеність позивачем факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, неможливості встановлення періоду спільного проживання [PERSON] та [PERSON] ; відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що між сторонами склались та мали місце протягом значного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю: спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим, оскільки наявність лише документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, не є доказом перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах. Крім того, вважали, що відсутні підстави для зміни черговості у спадкуванні, оскільки така зміна може бути здійснена за умови, коли особа протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Разом із тим, Позивачкою не було вказано, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані та не надано жодних доказів на підтвердження такого стану спадкодавця, відсутні докази щодо здійснення нею опіки над спадкоємцем, що вона матеріально його забезпечувала, що вона надавала будь-яку іншу допомогу спадкодавцеві, а також, що вказані дії вона здійснювала тривалий час, у зв`язку з чим просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 02.06.2025 [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила встановити факт постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на протязі 25 років до відкриття спадщини, у тому числі період з 01.01.2004 - набуття чинності новим ЦК України, так і після того до моменту смерті [PERSON] - [INFO] , а також змінити черговість у спадкуванні та надати їй - [PERSON] право на спадкування майна померлого [INFO] [PERSON] разом зі спадкоємицею третьої черги за законом [PERSON] . Позивачка та її представник - адвокат Шесточенко Т. І. у судове засідання з`явилися, надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви, просили позовні вимоги задовольнити, позивачка пояснила, що з [PERSON] вони зустрічались з 17 років, вели спільне господарство, 25 років проживали разом, але шлюб укласти не встигли, проживали у найманих квартирах по [ADDRESS] протягом 8 років без оформлення договору найму, у 2021-2022 проживали по [ADDRESS] , після початку війни переїхали на вул.. Революції, [PERSON] отримав опік руки, внаслідок чого протягом 2 місяців перебував у лікарні, де вона за ним доглядала. Вони спільно купляли їжу на спільні кошти. Крім того вона щодня привозила [PERSON] їжу, їй були його колегами передані кошти на його лікування, ліки купляла вона. На придбання пральної машини гроші збирали разом, разом її купляли, зараз машина та інша побутова техніка знаходяться у квартирі по [ADDRESS] . За життя мав безпорадний стан коли у нього був опік руки, тоді потребував догляду. [PERSON] помер раптово, не хворів, помер внаслідок інсульту. За життя були розмови про реєстрацію шлюбу, але вони не поспішали, обручки не купляли, лише обрали їх через інтернет. За життя мали спільні фотографії, але чому не надали їх у якості доказів не знає. Доказів, що [PERSON] на момент смерті знаходився у безпорадному стані не має. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Мойсюк А. М. у судове засідання з`явився, надав пояснення та відзив на позов, у якому проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, вважав позов недоведеним та необґрунтованим. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явилась, позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була попереджена своєчасно належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не надала. Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача [PERSON] - адвоката Мойсюка А. М., відповідача [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з копією паспорту громадянина України [NUMBER] , виданого 27.12.2002 Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , з 24.09.1997 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , 21.12.2005 знята з зазначеного місця реєстрації, 01.02.2006 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 05.02.2008 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 13.06.2024 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (т. 1 а. с. 12). Судом встановлено, що організацію поховання [PERSON] та сплату проведених ритуальних послуг проводила [PERSON] , що підтверджується договором-замовленням № 656 від 13.06.2024, актом від 13.06.2024 КП «Ритуал» ХМР. (т. 1 а. с. 13-14). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду ХМР від 23.10. 2009 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по часині кожному (т. 1 а. с. 15-17). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 17.09.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (т. 1 а. с. 18). Зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 10.07.1982 Палацом новонароджених м. Харкова, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 19). [INFO] помер [PERSON] , свідоцтво про смерть [NUMBER] , видане 14.03.2011 Плисівською селищною радою Лозівського району Харківської області (т. 1 а. с. 20). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 10.04.2023 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (т. 1 а. с. 21). [INFO] помер [PERSON] , свідоцтво про смерть [NUMBER] , видане 21.02.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 4 Харківського міського управління юстиції (т. 1 а. с. 22). Зі свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 20.09.2023 Другим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (т. ! а. с. 23). Зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 03.05.1964 Жовтневим районним РАГС м. Харкова, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 24). Як вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 18.08.1982 Ленінським відділом РАГС м. Харкова, [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 25). 29.11.1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 29.11.1986 Ленінським відділом РАГС м. Харкова, актовий запис № 738 (т. 1 а. с. 26). З довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 62 від 14.07.2009 про склад сім`ї вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 27). Як вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11.07.2024 Другою Харківською міською нотаріальною конторою до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 72693693 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (т. 1 а. с. 28). Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 04.12.2007 виконавчим комітетом Плисівської сільської ради Лозівського району Харківської області, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (т. 1 а. с. 29-30). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.04.2019, виданого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Даниленко Н. В., [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сульськогосподарського підприємства «Зоря», яке знаходиться у с. Плисове Лозівського району Харківської області, розміром 6,70 умовних кадастрових гектарів (т. 1 а. с. 31). 11.07.2024 [PERSON] звернулася до Другої Харківської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . (т. 1 а. с. 200). Листом Другої Харківської міської нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів на підтвердження родинних відносин із спадкодавцем. (т. 1 а. с. 51). З наданих суду матеріалів нотаріальної справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що 06.08.2024 [PERSON] , яка є рідною тіткою спадкодавця, звернулася до Другої Харківської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. (т. 1 а. с. 201). Листом Другої Харківської міської нотаріальної контори від 30.01.2025 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку з відсутністю документів на підтвердження родинних відносин із спадкодавцем. (т. 1 а. с. 51). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою, з 1995 року проживає по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися з 17 років, проживати по [ADDRESS] почали з 2022-2023 року, були постійно разом, всі вважали їх за чоловіка та дружину. Родина [PERSON] сприймала [PERSON] як його дружину, вона також здійснювала догляд за його бабусею, оскільки було нікому, її поховання займалися разом, про це їй відомо зі слів [PERSON] . Про розмір доходів їй не відомо, лише бачила їх разом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] разом з [PERSON] приїхали на квартиру по [ADDRESS] приблизно у 2023 році, він допомагав їм заносити особисті речі, телевізор, пральну машину, відомо, що похованням бабусі [PERSON] - [PERSON] займалися вони разом, родина [PERSON] відносилась до позивачки як до доньки та цивільної дружини [PERSON] , чи був у них спільний бюджет не відомо, лише бачив їх разом. Допитана свідок [PERSON] показала, що [PERSON] був її двоюрідним племінником, разом з позивачкою проживали більше 20 років, [PERSON] була для нього як дружина, проживали разом, разом вели господарство, за бабусею здійснювали догляд разом, де проживали разом їй не відомо, у них вдома не була, відомо, що [PERSON] працює в магазині, бачила як вони разом привезли техніку, сказали, що разом купили. Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою [PERSON] , 10 років знайома з нею та [PERSON] , працювали разом у магазині, вони проживали разом, збиралися одружитися. Коли [PERSON] був вільний від роботи та він приносив [PERSON] їжу. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). За змістом з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру, тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц зазначив, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. В силу вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц). Відповідно до ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 6 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», вбачається що безпорадним є стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Згідно зі ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 21 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства: наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). За приписами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положення ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 р., оскільки положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 1 січня 2004 року діючим законодавством України не передбачено. З урахуванням зазначених норм законодавства суд дійшов висновку про те, що не підлягає встановленню факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року (Постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 489/5982/17). Крім того, на підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] позивачкою було надано копії поштових конвертів, копію декларації на надання медичної допомоги, копії договору-замовлення № 656 від 13.06.2024, акт від 13.06.2024 КП «Ритуал» ХМР, гарантійного талону на пральну машину від 29.12.2018, у якому покупцем зазначено [PERSON] , а також виписку з мкедичної картки хворого [PERSON] про знаходження на стаціонарному лікуванні з 14.10.2022 по 30.11.2022 у зв`язку з опіком руки, які суд вважає неналежними доказами, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, не підтверджують та не спростовують обставин, що мають значення для розгляду справи, а саме: факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у певний період. У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року по справі № 712/7830/16-ц зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу, а лише факт спільного проживання не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом значного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.11.2019 у справі № 202/5003/16-ц, від 15.09.2019 у справі № 588/350/15-ц, від 19.03.2020 року у справі № 303/2865/17). Аналізуючи показання свідків, допитаних у судовому засіданні, встановлено, що свідки стверджують, що позивач та [PERSON] проживали разом та між ними склались відносини, притаманні подружжю, оскільки оточуючі сприймали їх як сім`ю. Разом з тим, даючи оцінку показам свідків зі сторони позивача на підтвердження факту, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд не бере їх до уваги в якості доказу, що підтверджують зазначену обставину, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер та стосуються констатації факту сумісного проживання сторін. Отже, покази допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на думку суду, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17. У постанові Верховного Суду від 08.12.2021 року по справі №531/295/19 зазначено: "Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з особою, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення…". За таких обставин суд вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову в цій частині не вбачає. Щодо вимоги про зміну черговості спадкування суд зазначає таке. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 489/8011/18 при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження №61-23350св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі 7 № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі №200/12980/14 (провадження №61-14159св19). Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року по справі № 712/7830/16-ц дійшов висновку, що встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, які закон визначає підставами для зміни черговості спадкування. У позовній заяві [PERSON] просить змінити черговість у спадкуванні та надати їй право на спадкування майна померлого [PERSON] разом із спадкоємицею третьої черги за законом [PERSON] . Разом із тим, Позивачкою не було вказано, що спадкодавець [PERSON] перебував у безпорадному стані та не надано жодних належних та допустимих доказів, які б могли підтвердити такий стан спадкодавця. Крім того, позивачкою не було підтверджено жодними доказами ті факти, що нею було здійснено опіку над [PERSON] , що вона матеріально його забезпечувала та надавала йому будь-яку іншу допомогу, а також, що вказані дії вона здійснювала тривалий час. Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни черговості у спадкуванні майна [PERSON] та надання позивачці права на спадкування майна останнього разом із спадкоємицею третьої черги за законом [PERSON] . За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed