Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] через свого представника звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позову зазначила, що між позивачем та відповідачем, існувала домовленість, щодо того, що позивач продасть відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка їй належала. Між сторонами було укладено попередній договір № 1612 від 16.12.2019 року щодо умов продажу вказаної квартири. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 17.12.2019 року, відповідач передала позивачу аванс у розмірі 3000,00 дол. США за умови продажу вищезазначеної квартири позивачем до 01.08.2020 року. Свої зобов`язання із продажу квартири позивач виконати не змогла. Оскільки відповідачка почала нервувати щодо неможливості виконати домовленість щодо продажу квартири та переданого авансу у розмірі 3000,00 дол. США, позивачка для її заспокоєння запропонувала передати дорогоцінні прикраси. Оскільки, у подальшому, позивач не продала квартиру відповідачу, то запропонувала відповідачці обміняти золоті прикраси на аванс у розмірі 3000, 00 дол. США, який вона отримала. Однак, Відповідач відмовилась повертати золоті прикраси та звернулася до суду із позовом про стягнення із позивача суми авансу у розмірі 3000,00 дол. США. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/14052/20 від 09.02.2021 позов Відповідача було задоволено та стягнуто із Позивача 3 000,00 дол. США, що за офіційним курсом долара США встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення становить 82 995 гривень 30 копійок. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача із запитом щодо повернення золотих прикрас, проте відповідач відмовляється їх повертати, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом у якому представник позивача просить зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] безпідставно набуті золоті вироби, а саме: золоту монету номіналом 100 гривень, яка випущена до двохсотріччя «Енеїда» І.Котляревського, проби 900 та вагою 15,55 г.; золоті прикраси проби 585 та загальною вагою 21,76 г., а саме: 1) каблучка з білого та жовтого золота; 2) золотий ланцюг якірного плетіння; 3) золотий хрестик з розп`яттям Христа, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Леонова О.С. від 06 лютого 2023 року по даній справі було відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 08.02.2024 № 250 у зв`язку із перебуванням судді Леонова О.С. у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, був проведений повторний автоматичний розподіл справи та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2024 року справу було передано на розгляд судді Громіку Д.Д. Справа отримана суддею 09 лютого 2024 року. 12.02.2024 року ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Громіка Д.Д. було прийнято до свого провадження цивільну справу та постановлено продовжити підготовчий розгляд справи. 19.03.2025 року ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Громіка Д.Д. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиції сторін у справі. Представник позивача адвокат Гарєєв Є.Ш. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, наголошуючи на тому, що ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси у справі №521/3401/25 від 02.04.2025 року встановлено, що 16.10.2024 року старшим державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщуком К.Г. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 65269050 про стягнення за виконавчим листом № 521/14052/20 коштів у розмірі 82 995,30 грн. на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв?язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), тобто позивачем свої зобов`язання виконано, а тому відповідач повинна повернути позивачу заставне майно у вигляді золотих прикрас. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні у режимі відеоконференції наголошувала на тому, що жодних розписок вона не писала та не пам`ятає чи отримувала золоті прикраси від позивачки. Представник відповідачки Ковальчук О.О. позовні вимоги не визнав, вважав їх не обґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами з боку сторони позивача, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Позиція суду. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України). Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступних міркувань. Фактичні обставини справи, встановлені судом. У 2019 році [PERSON] домовилась з [PERSON] щодо придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами було укладено попередній договір № 1612 від 16.12.2019 року щодо умов продажу вказаної квартири. П. 1.3.1 попереднього договору № 1612 від 16.12.2019 року сторони визначили гарантійною сумою виконання договору - 3000,00 дол. США. П. 1.4 вказаного договору сторони визначили, що у випадку не підписання основного договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] продавець повертає покупцю гарантійну сума та сплачує 100 % штрафу від гарантійної суми. Згідно нотаріально посвідченої заяви від 17.12.2019 року, відповідач передала позивачу аванс у розмірі 3000,00 дол. США за умови, продажу вищезазначеної квартири позивачем до 01.08.2020 року. Дані обставини сторонами не заперечувались. Свої зобов`язання щодо продажу вищевказаної квартири [PERSON] не виконала з підстав відсутності права власності на квартиру. [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою щодо повернення гарантійної суми у розмірі 3000,00 дол. США у звязку з тим, що основний договір купівлі-продажу квартири не укладено з вини [PERSON] . У зв`язку з відсутністю у [PERSON] на момент вимоги грошових коштів, сторони домовились, що [PERSON] передасть [PERSON] золоті прикраси на суму 40000,00 грн. у якості застави, про що було складено відповідну розписку від 18.12.2019 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання перед [PERSON] щодо повернення гарантійної суми у розмірі 3000,00 дол. США не виконала, відповідач була вимушена звернутись до суду з позовом щодо стягнення коштів, які були сплачені як аванс за придбання квартири. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/14052/20 від 09.02.2021 року позов [PERSON] було задоволено та стягнуто із [PERSON] 3000,00 дол. США, що за офіційним курсом долара США встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення становить 82 995 гривень 30 копійок. 26 квітня 2021р. державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі ПМУЮМ (м. Одеса) Гнатюком Д.В. на підставі заяви представника [PERSON] було відкрито виконавче провадження № 65269050 з примусового виконання виконавчого листа № 521/14052/20, про що прийнято постанову від 26.04.2021р. 16.10.2024 року старшим державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщуком К.Г. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №65269050 про стягнення за виконавчим листом № 521/14052/20 коштів у розмірі 82 995,30 грн. на підставі п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв?язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Не погодившись із постановою старшого державного виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщука К.Г. про закінчення виконавчого провадження № 65269050 від 16.10.2024 року, [PERSON] звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси у справі №521/3401/25 від 02.04.2025 року скаргу [PERSON] , боржник - [PERSON] , заінтересована особа - Старший державний виконавець Хаджибейського (Малиновського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщук Костянтин Георгійович, на протиправні дії державного виконавця задоволено. Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Хаджибейського (раніше Малиновського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщука Костянтина Георгійовича щодо винесення 16.10.2024р. постанови про закінчення виконавчого провадження №65269050, визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №65269050, винесену 16.10.2024р. старшим державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщуком Костянтином Георгійовичем, а також зобов?язано старшого державного виконавця Хаджибейського (раніше Малиновського) відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поліщука Костянтина Георгійовича поновити виконавче провадження №65269050 з примусового виконання виконавчого листа № 521/14052/20, виданого 06.04.2021р. Малиновським районним судом м. Одеси. Станом на день розгляду справи, підтверджень виконання рішення суду № 521/14052/20 суду не надано. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України). Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України). У письмовій\~формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3 частини першої статті 208 ЦК України). Судом встановлено, що позивачем через неможливість виконання зобов`язань перед відповідачем щодо повернення гарантійної суми за не виконання попереднього договору №1612 від 16.12.2019 року було передано [PERSON] у заставу золоті прикраси, загальна сума яких була оцінена у 40000,00 грн., що підтверджується копією розписки від 18.12.2019 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні. Суд не приймає до уваги змінену позицію нового представника відповідача, стосовно того, що його довірительниця таку розписку не складала, оскільки, як вбачається з відзиву на позовну заяву, факт складання даної розписки не заперечувався та протягом слухання справи з будь-якими клопотаннями про проведення почеркознавчої експертизи ані відповідач, ані її представники не звертались. Стаття 586 ЦК України визначає, заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Частиною 4 ст. 586 ЦК України визначено, що заставодержатель має право користуватися переданим йому предметом застави лише у випадках, встановлених договором. У відповідності із ст. 9 ЗУ «Про заставу» законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи. Під час слухання справи представник позивача не заперечував, що [PERSON] самостійно запропонувала відповідачці передати золоті прикраси під заставу гарантійної суми, яку вона повинна була повернути через невиконання попереднього договору купівлі-продажу квартири, про що складено відповідну розписку від 18.12.2019р. Отже відповідач правомірно набула право утримувати у себе (зберігати) предмети застави у вигляді золотих прикрас. Звернення позивача із віндікаційним позовом (про стягнення безпідставно набутого майна) не підтверджено жодним доказом та не має жодних правових підстав. Підстави позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом ст. 321 ЦК України. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Частиною першою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним так тлумачить ч.1 ст. 387 ЦК України. Застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом (ст. 1 Закону України «Про заставу»). За змістом ч. 1 ст.\~574\~ЦК України застава виникає, зокрема, на підставі договору. Статтями 525, 526, 530\~ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтями 576, 577, 578\~ЦК України встановлено, що предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця ст. 9 ЗУ «Про заставу». Статтею 28 ЗУ «Про заставу» передбачено підстави припинення застави, зокрема з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання. Під час розгляду справи стороною позивача не було надано доказів, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/14052/20 від 09.02.2021 року, предметом якого було стягнення з [PERSON] на\~користь [PERSON] \~авансу за\~продаж квартири\~у розмірі\~3\~000,00\~доларів США\~під заставу\~яких позивачем\~були передані\~золоті прикраси\~відповідачу,\~виконане.\~ Щодо тверджень представника позивача стосовно безпідставності набуття та утримання відповідачем золотих прикрас, суд констатує наступне. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Встановивши, що між сторонами виник спір в частині щодо боргових зобов`язань до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки дані правовідносини врегульовано іншими положеннями цивільного кодексу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права, визнання правочину не дійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченому законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону. Вказане з урахуванням положень ч.1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення у порушених правах. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушення права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика палата Верховного суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 20 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутого майна в повному обсязі за наведених вище підстав. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Щодо судових витрат Відповідно до\~ч.1,\~2\~ст.141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~ на\~відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові \~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 992,40 грн. при подані позову, слід покласти на [PERSON] ..

Outcome: dismissed