Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , народженої у місті Артемівськ Донецької області, паспорт: серії [NUMBER] , виданий Кремінським РВ УМВС України в Луганській області 10 червня 1970 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП): [NUMBER] , яка померла [INFO] у місті Бєлгород, Бєлгородська область, Російська Федерація, за адресою: [ADDRESS] . Заява обґрунтована тим, що [PERSON] до виїзду в російську федерацію проживала в [ADDRESS] . У зв`язку з окупацією Луганської області 28.04.2022 року [PERSON] виїхала до російської федерації, що підтверджується міграційною карткою 1418 № 5062719. Однак у зв`язку з поганим станом здоров`я в неї не було можливості повернутися в Україну. Весь час [PERSON] проживала у родичів у місті Бєлгород та більшу частину часу проводила у лікарні. [PERSON] була вимушена отримати документи рф, оскільки вона не могла без даних документів отримати медичну допомогу, не мала доступу до своєї пенсії в Україні та не мала можливості отримувати підтримку близьких з України. [PERSON] сподівалася повернутися в Україну, однак її стан здоров`я різко погіршився, що призвело до смерті. Смерть сталася [INFO] о 00 год. 23 хв. в [ADDRESS] , що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 14 № 225050315, виданим 05.01.2025 року обласною державною бюджетною установою охорони здоров`я рф «Державна поліклініка міста Бєлгорода». Також, даний факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть рф, виданим 09.01.2025 року, місце видачі свідоцтва [NUMBER] відділення номер 1 ГАУ БО «МФЦ» в міському окрузі м. Бєлгород, актовий запис №170259315000100025002. Тобто, смерть [PERSON] сталася на території країни агресора у зв`язку нападом рф на територію України та вимушеним її переїздом до рф не з власної волі. Коли [PERSON] померла, її родичі, що проживають на території рф, зареєстрували її смерть у органі записів актів цивільного стану країни агресора, оскільки отримання таких документів є необхідним для поховання померлого. Таким чином, заявник зазначає, що він позбавлений можливості звернутися до відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у Мукачівському\~району Закарпатської\~області Західного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~України для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] , оскільки документи країни агресора про смерть не є належними документами смерті особа на території України. В судове засідання заявник не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, проте в заяві просить розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Мукачівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Мукачівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до таких висновків.\~ \~ \~ Відповідно до ч.1\~ст.316 Цивільного процесуального кодексу України\~заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно з положеннями п.2 ч. 1\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до п.2.ч. 1\~ст.317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч. 2 ст.317 ЦІІК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є онуком [PERSON] . Мати заявника [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.01.2024 року. Факт смерті [PERSON] підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 14 № 225050315, виданим 05.01.2025 обласною державною бюджетною установою охорони здоров`я рф «Державна поліклініка міста Бєлгорода» та свідоцтвом про смерть рф, виданим 09.01.2025, місце видачі свідоцтва [NUMBER] відділення номер 1 ГАУ БО «МФЦ» в міському окрузі м. Бєлгород, актовий запис №170259315000100025002. Згідно з п. 8 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 травня 2022 року у справі № 478/1072/21, провадження № 61-1370св22. За положеннями\~статті 49 ЦК України\~актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Як передбачено у частині 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно з пунктом 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5\~документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. У\~статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. В силу статті 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Статтею 3 наведеної Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. В силу вимог статей 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Законом України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року\~зупинено дію Мінської конвенції 1993 року. Отже,\~наразі у\~відносинах з\~Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією. Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Так, відповідно до пункту 1\~постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав»\~під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, станом на день розгляду справи свідоцтво про смерть, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації. Аналогічний висновок викладений у постанові ВСУ від 15.08.2024 року у справі № 643/8133/23. Таким чином звертаючись до суду в порядку окремого провадження, [PERSON] просить встановити факт смерті його бабусі [PERSON] , яка померла на території російської федерації, про що видано вказаною державою відповідні документи. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої померла бабуся заявника, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті [PERSON] в порядку окремого провадження та видачі повторного свідоцтва про смерть відсутні, скільки повторна реєстрація смерті особи законодавством України не передбачена. З урахуванням вищевикладеного суд вважає заявлені вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed