Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , представником якого є адвокат Сікач О.М., звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві, в якому просить скасувати арешт майна [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , накладений на підставі постанови слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лущай Н.Ю. від 12.07.2006 року у кримінальній справі № 56-1281, реєстраційний номер обтяження: 3465956, реєстратор: Перша київська державна нотаріальна контора, об`єкт обтяження: 1/4 частина квартири, адреса: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані таким. Згідно Свідоцтва про права власності на житло виданого відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва на підставі розпорядження (наказу) від 11.07.2020 року № 27707 квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності наступним громадянам: - [PERSON] ; - [PERSON] ; - [PERSON] (позивач); - [PERSON] . З 1988 року по сьогоднішній день, позивач зареєстрований у вказаній квартирі. В 2022 році, мати позивача [PERSON] , в процесі спадкування та держаної реєстрації успадкованої частки квартири за адресою [ADDRESS] дізналась, що на 1/4 частину квартири накладено арешт. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявні відомості про накладення арешту на 1/4 частину квартири адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 3465956, зареєстроване 14.07.2006 року 16:06:51 за реєстратором Перша Київська державна нотаріальна контора на підставі постанови б/н від 12.07.2006 року Печерського районного управління юстиції, стосовно власника [PERSON] . Позивач ніколи не був учасником кримінального провадження і стосовно його майна ніколи не накладався арешт. З метою з`ясування обставин, адвокатом Сікач О.М. до Печерської окружної прокуратури м. Києва та Першої Київської державної нотаріальної контори було направлено адвокатські запитання, щодо отримання інформації, на які було надано наступні відповіді. Листом від 04.06.2024 року № 57-4484вих-24 Печерська окружна прокуратура повідомила, що 30.06.2006 порушено кримінальну справу № 56-1281 відносно [PERSON] [INFO] , за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України 12.07.2006 року в рамках вказаної кримінальної справи слідчим слідчого відділу Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лущай Н.Ю. винесено постанову про накладення арешту на особисте майно [PERSON] , [INFO] , а саме: 1/4 частину квартири [ADDRESS] . 01.09.2006 року обвинувальний висновок разом із матеріалами кримінальної справи стосовно [PERSON] , [INFO] скеровано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду За результатами судового розгляду, постановою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2006 року кримінальну справу по обвинувачення [PERSON] [INFO] (зі зміненим обвинуваченням) закрито у зв`язку зі зміною обставин. При цьому вирішено долю речових доказів, однак у постанові суду не вирішувалось питання про скасування накладеного арешту на майно. Листом від 30.05.2024 року № 3236/01-16 Перша Київська державна нотаріальна контора, направила копію Постанови про накладення арешту від 12.07.2006 року винесену слідчим Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенантом міліції Лущай Н.Ю. якою в рамках кримінальної справи № 56-1281 порушеної 30.05.2006 року прокуратурою Печерського району м. Києва, відносно [PERSON] , за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України, накладено арешт на особисте майно [PERSON] [INFO] , а саме: 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS] було накладено як на особисте майно [PERSON] [INFO] відносно якого прокуратурою печерського району м. Києва було порушено 30.05.2006 року кримінальну справу № 56-1281. П.І.П позивача повністю збігається з П.І.П. особи стосовно якої було порушено кримінальну справу, але різняться дати народження, а саме: - [PERSON] [INFO] - позивач, який є співвласником квартири [ADDRESS] ; - [PERSON] [INFO] - особа, стосовно якої було порушено кримінальну справу № 56-1281 та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка не є і не була його власністю. Права позивача порушенні шляхом накладення арешту на майно, належне йому на праві власності в рамках кримінальної справи, учасником якої він не був, арешт було накладено помилково, оскільки П.І.П. особи, щодо якої порушено кримінальну справу та який не має жодних прав на квартиру, повністю співпадає з П.І.П. позивача. Документ сформовано в системі «Електронний суд» 16.02.2025, зареєстрований судом 17.02.2025 за вх. № 11753/25. Ухвалою від 24.02.2025 суд відкрив провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в загальному провадженні; установив строки для подання учасниками справи заяв по суті спору. 18.03.2025 відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши таке. Вимогами частин 1, 2 ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю чи частково. Захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від вчинення певних дій, при цьому предмет позову кореспондує зі способом захисту прав, визначених у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З аналізу змісту статей 15, 16 ЦК України вбачається, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів поданим учасником справи або витребуваним судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принцип диспозитивності, у розумінні ст.13 ЦПК України, покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Це означає, що суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони (учасники спірних правовідносин) у судовій справі, і за загальним правилом суд не повинен виходити за межі заявлених позовних вимог. Тобто, суд зв`язаний предметом і обсягом виключно заявлених позовних вимог. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава (частини 1 та 2 ст.48 ЦПК України). Так, визначення третіх осіб, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р., справа №523/9076/16- ц). Підставою для накладання арешту на вищевказане майно позивача слугувала постанова про накладення арешту, у справі № 56-1281, винесена 12.07.2006 слідчим слідчого відділу Печерського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві Лущай Н.Ю. ГУНП у м. Києві утворено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» значно пізніше. Таким чином, ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУМВС України в місті Києві, оскільки відповідно до пункту 5 розділу ІХ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено втрату чинності Законом України «Про міліцію», що з 07.11.2015 міліція в Україні як державний орган виконавчої влади припинила своє існування. Згідно з п. 7 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів доручено забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів. Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією, законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що систему органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади вищим органом якої є Кабінет Міністрів України. Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України (стаття 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» зазначено про ліквідацію територіальних органів МВС, в тому числі й ГУМВС України в місті Києві). В даному випадку, як зазначено вище, Кабінетом Міністрів України прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ. Процедура ліквідації юридичних осіб визначена положеннями ЦК України. Так, згідно положень частини першої статті 104 ЦК України, ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи за якої перестають існувати всі права та обов`язки без переходу прав та обов`язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб. Тобто це є припиненням усіх прав і обов`язків юридичної особи без визначення правонаступників. Лише при проведення реорганізації права та обов`язки юридичної особи переходять до правонаступників. Згідно частин другої, третьої статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами, виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. ГУМВС України в м. Києві перебуває в стані припинення, однак ще не припинено, про що є відповідні відомості в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Отже, оскільки ГУНП у м. Києві не є правонаступником ГУМВС України в м. Києві, тому ГУНП у м. Києві не є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключено у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог до належного відповідача. Вищезазначений правовий висновок було висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року по справі №523/9076/16-ц. Вищеказані правові висновки також містяться у постановах Верховного Суду: від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі №686/23977/18, від 08 липня 2020 року в справі №612/808/18. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що саме юридична особа ГУНП у м. Києві (ЄРДПОУ 40108583) є належним Відповідачем по вказаній справі та повинна відповідати за пред`явленим позовом. Документ сформований в системі «Електронний суд» 18.03.2025, зареєстрований судом за вх. № 20722/25. Представником позивача - адвокат Сікач О.М. подав клопотання про залучення співвідповідача, в якому просив залучити як співвідповідача Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. На обґрунтування клопотання зазначив таке. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що не є належним відповідачем, оскільки ГУ НП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві. Згідно інформації в ЄДР, станом на сьогоднішній день, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві перебуває в стані припинення з 06.11.2015 року. Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 311/300/19. Предметом розгляду справи являється вимога щодо скасування арешту накладеного на підставі постанови слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві (згідно інформації з ЄДР припинено юридичну особу 06.07.2021) який входив до структури ГУ МВС України в м. Києві, а тому позивач вважає за необхідне залучити у якості співвідповідача ГУ МВС України в м. Києві. Документ сформований в системі «Електронний суд» 01.04.2025, зареєстрований судом 02.04.2025 за вх. № 24827/25. Ухвалою від 02.04.2025 суд задовольнив клопотання представника позивача та залучив до участі у справі як відповідача-2 Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві; оголосив перерву в підготовчому засіданні на 14 год. 30 хв. 19.05.2025; установив строки для подання учасниками справи заяв по суті спору. 19.05.2025 представник позивача - адвокат Сікач О.М. подав клопотання про відкладення судового засідання. Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.05.2025, зареєстрований за вх. № 38158/25. 19.05.2025 суд задовольнив клопотання представника позивача та відклав підготовче провадження на 15 год. 00 хв. 24.06.2025. 24.06.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.09.2025 о 15 год. 00 хв. Установив такий порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, під час розгляду справи по суті: заслухати пояснення сторін, дослідити письмові докази. Відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши таке. Фактичні обставини. 30.05.2006 прокуратурою Печерського району міста Києва було порушено кримінальну справу № 56-1281 стосовно [PERSON] , [INFO] , за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. 12.07.2006 у рамках вказаної кримінальної справи слідчим слідчого відділу Печерського РУ ГУМВС України в місті Києві Лущай Н. Ю. винесено постанову про накладення арешту на особисте майно [PERSON] , [INFO] , а саме: квартири [ADDRESS] . У подальшому 01.09.2006 обвинувальний висновок разом із матеріалами кримінальної справи стосовно [PERSON] , [INFO] скеровано до Печерського районного суду міста Києва для розгляду. За результатами судового розгляду постановою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2006 кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] [INFO] (зі зміненим обвинуваченням) закрито у зв`язку зі зміною обстановки. При цьому вирішено долю речових доказів, однак у постанові суду не вирішувалося питання про скасування накладеного арешту на майно. Правове обґрунтування. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя є основою суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ця міжнародно-правова норма передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним до публічного інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, згідно з якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно Позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Позиція відповідача в особі ліквідаційної комісії. На правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна Позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Згідно зі статтею 404 КПК України 1960 року, якщо у виправданого або у особи, щодо якої справа закрита, були вилучені документи, цінності та інші предмети чи був накладений арешт на майно, копія вироку, що набрав законної сили, або ухвала апеляційної чи касаційної інстанції направляються відповідним органам для повернення вилучених документів, цінностей та інших предметів, а також для зняття арешту з майна. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Станом на час розгляду цієї цивільної справи заходи забезпечення кримінального провадження вичерпали свою дію. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає можливість застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у кримінальній справі, провадження по якій закрито. Відповідач не має процесуальної компетенції на ухвалення рішення про скасування арешту майна в межах вказаної кримінальної справи. Вирішення питання про скасування арешту належить виключно до компетенції цивільного суду. У віданні відповідача не знаходяться жодні інформаційно-аналітичні бази, банки даних, які є власністю держави в особі МВС України та передані Національній поліції України, працівники якої займаються зберіганням та її наповненням. Будь яка інформація щодо накладеного арешту у віданні членів ліквідаційної комісії відсутня. Ліквідаційна комісія функціонує відповідно до Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 та займається лише процедурою ліквідації. Ураховуючи вищевикладене, користуючись статтями 43 та 178 ЦПК України просить суд ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через їх заявлення до неналежного відповідача у цій справі. 09.09.2025 представник позивача - адвокат Сікач О.М. подав заяву про проведення судового засідання без його участі. 09.09.2025 представник відповідача-1 подав заяву про проведення судового засідання без її участі. 09.09.2025 у зв`язку з неявкою представника відповідача-2 суд відклав розгляд справи на 16 год. 00 хв. 14.10.2025. 14.10.2025 представник позивача - адвокат Сікач О.М. подав заяву про проведення судового засідання без його участі. 14.10.2025 представник відповідача-1 подав заяву про проведення судового засідання без її участі. Відповідач-2 в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подавав, причини неявки не повідомив. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Мотиви та норми права, з яких виходить суд. Оцінка доказів. Квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (по ), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 11.07.2000 (а.с.9). Згідно з інформаційною довідкою № 379352771 від 20.05.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , співвласником якої є [PERSON] , накладено арешт. Реєстраційний номер обтяження: 3465956; зареєстровано: 14.07.2006 за № 3465956 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова, бн, 12.07.2006, Печерське районне управління головного управління МВС України в м. Києві (а.с.10). Відповідно до копії постанови про накладення арешту на майно від 12.07.2006 слідчий Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенант міліції Лущай Н.Ю. наклала арешт на особисте майно [PERSON] , [INFO] , а саме: 1/4 квартири по [ADDRESS] (а.с.13). Адвокат Сікач О.М., який діє в інтересах позивача, звернувся до Печерської окружної прокуратури м. Києва із адвокатським запитом, за результатами розгляду отримав інформацію про здійснення керівництва окружною прокуратурою досудовим розслідуванням стосовно [PERSON] , [INFO] , в якій зазначено таке. Прокуратурою Печерського району м.Києва (на той час) 30.05.2006 порушена кримінальна справа № 56-1281 відносно [PERSON] , [INFO] , за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Досудове розслідування у вказаній кримінальній справі здійснювалось слідчим відділом Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, а нагляд за додержанням законів органами, які проводять, зокрема досудове слідство здійснювалось прокуратурою Печерського району м. Києва. 12.07.2006 в рамках вказаної кримінальної справи слідчим слідчого відділу Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лущай Н.Ю. винесено постанову про накладення арешту на особисте майно [PERSON] , [INFO] , а саме: 1/4 квартири [ADDRESS] . В подальшому, 01.09.2006 обвинувальний висновок разом із матеріалами кримінальної справи стосовно [PERSON] , [INFO] , скеровано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду. За результатами судового розгляду, постановою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2006 кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] , [INFO] , (із зміненим обвинуваченням) закрито у зв`язку зі зміною обстановки. При цьому вирішено долю речових доказів, однак у постанові суду не вирішувалось питання про скасування накладеного арешту на майно (а.с.11). У межах кримінальної справи № 56-1281 слідчим накладено арешт за правилами КПК України 1960 року на майно [PERSON] , [INFO] . Разом із тим, співвласником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] , [INFO] . Отже, позивач у межах кримінальної справи № 56-1281 не набув статусу підозрюваного або обвинуваченого, тобто не був учасником процесу за КПК України 1960 року. Відповідно до ст. 126 КПК України (чинного на час накладення арешту), арешт майна міг тимчасово застосовуватись слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпала потреба. Згідно ст. 214 КПК України (чинного на час накладення арешту) кримінальна справа закривається слідчим мотивованою постановою, а накладений арешт підлягає скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. В абз. 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 зазначено, що спори про звільнення майна з - під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки неправомірно накладений арешт на майно позивача порушує право власності позивача.

Outcome: approved