Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Позивач звернулася\~ до\~суду про визнання за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстрована 30.12.1992 року на праві приватної власності в реєстровій книзі № 26, реєстраційний запис № 74 на імя : російською мовою « [PERSON] », на підставі Договру купівлі- продажу (квартири) від 10.10.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Штефан В.В. за р. № 3511. В обґрунтування\~позову посилається\~на те, що позивач уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № [NUMBER] від 12.04.1986 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Спільних дітей від шлюбу не мають. Шлюбні відносини між ними не склалися і були припинені у 1992 році, а офіційно шлюб було розірвано 15.09.1994 року, актовий запис № 182, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Апостолівської районної Ради народних депутатів в Дніпропетровській області. 10.10.1992 року позивач перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, уклала з підприємством Апостолівський Райагрострой договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , від свого імені та за власні кошти, що вказано в договорі купівлі продажу. Від імені продавця виступав заступник начальника підприємства [PERSON] , який діяв на підставі довіреності №?71 від 29.05.1992 року. Квартира була передана їй як покупцю за договором купівлі-продажу, і на сьогоднішній день вона є єдиною особою, на яку зареєстровано право власності. Договір укладено на її ім`я. Відповідно до довідки № 1376 від 11.04.2025 року виданої Апостолівським відділеням КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР», вказано, що право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року, зареєстровано 30.12.1992 року на праві приватної власності в реєстровій книзі № 26, реєстраційний запис № 74 на імя: російською мовою « [PERSON] », на підставі Договру купівлі- продажу (квартири) від 10.10.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Штефан В.В. за р. № 3511. Ніяких спільних коштів або іншого спільного внеску в придбання цього майна з боку відповідача не було здійснено, так як на той час вони уже не проживали однією сімєю. На момент укладення договору вона працювала в організації «Апостолівський Райагрострой», в даній організації працювала з 20.10.1981 року, квартира була надана даним підприємством та придбана нею як працівником цього підприємства, що підтверджується даним договором купівлі- продажу. В зв`язку з необхідністю укладання нового договору купівлі-продажу цієї квартири, позивач звернулась до приватного нотаріуса Богомолова В.І., який відмовив у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що майно було набуте під час шлюбу, і роз`яснив, що необхідно звертатись до суду. Наразі, позивач не може вільно розпоряджатися належною їй квартирою, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимушена звернутися з позовом до суду про визнання права особистої приватної власності на квартиру. Позивач та\~представник позивача\~адвокат Яковченко\~В.І.\~в судове\~засідання не\~з`явились,\~надали заяву\~про розгляд\~справи без\~їх участі,\~позовні вимоги\~підтримують в\~повному обсязі\~та наполягають\~на їх\~задоволенні. Відповідач в судове засідання \~не з`явився, повідомлявся належним чином. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив розгляд справи проводити у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав: Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Статтею 76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1ст. 82 ЦПК України - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі ст. 89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] від 12.04.1986 року, [PERSON] ,\~ [INFO] \~уклав шлюб\~з [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~після реєстрації\~шлюбу дружині\~присвоєно прізвище\~-\~« [PERSON] ». Шлюбні відносини між ними не склалися і були припинені в 1992 році, а офіційно шлюб було розірвано 15.09.1994 року, актовий запис № 182, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Апостолівської районної Ради народних депутатів в Дніпропетровській області. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.09.1994 року, шлюб було розірвано 15.09.1994 року, актовий запис № 182, виданий відділом реєстрації актів громадянського стану Апостолівської районної Ради народних депутатів в Дніпропетровській області. Відповідно копії договору купівлі- продажу квартири від 10 жовтня 1992 року позивач уклала з підприємством Апостолівський Райагрострой даний договір на квартиру розташованої за адресою: [ADDRESS] , від свого імені та за власні кошти, що вказано в договорі купівлі продажу. Від імені продавця виступав заступник начальника підприємства Пашнюк А.М., який діяв на підставі довіреності №?71 від 29.05.1992 року. Відповідно до довідки № 1376 від 11.04.2025 року виданої Апостолівським відділеням КП «Криворізьке районне БТІ» ДОР», вказано, що право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 року, зареєстровано 30.12.1992 року на праві приватної власності в реєстровій книзі № 26, реєстраційний запис № 74 на імя: російською мовою « [PERSON] », на підставі Договру купівлі- продажу (квартири) від 10.10.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Штефан В.В. за р. № 3511. Згідно копії технічного паспорта на квартиру від 14.04.2025 року, який зареєстрований у реєстрі будівельної діяльності вказано власником [PERSON] . Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] дата заповнення 01.09.1980 року встановлено, що на момент укладення договору позивач працювала в організації «Апостолівський Райагрострой», в даній організації працювала з 20.10.1981 року, квартира була надана даним підприємством та придбана нею як працівником цього підприємства, що підтверджується даним договором купівлі- продажу від 10.10.1992 року. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ^набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи поданих позивачем достовірних доказів, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та достатність доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, що дає суду змогу дати відповідну належну оцінку доказам та ухвалити законне, обгрунтоване рішення по суті спору, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved