Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

14 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» до Веселинівського районного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявлені вимоги мотивують тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] 09.01.2025 року було укладено Кредитний договір (оферти) № 09.01.2025-100001623. Відповідно до умов Договору [PERSON] надано кредит у розмірі 15000 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 09.01.2025 р., строком на 140 дні зі сплатою процентів за користування кредитом. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на момент пред`явлення позову, утворилась заборгованість у розмірі 42519 грн. 02 коп., що складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15000 грн., заборгованості по процентам в розмірі 18900 грн., заборгованості по комісії 1119,02 грн. та заборгованість по неустойці в розмірі 7500 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Ухвалою суду від 18.08.2025 року відкрито провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача ТОВ «Споживчий центр» Павленко Д.О. в судове засідання не з`явився. 11.09.2025 року через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 09.01.2025 р.; 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору № 09.01.2025-100001623 (кредитної лінії) від 09.01.2025 р.; 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №09.01.2025-100001623 (кредитної лінії) від 09.01.2025 р. Таким чином, було укладено Кредитний договір №09.01.2025-100001623 від 09.01.2025 р. у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Отже, позивач подав копію кредитного договору до суду разом з позовною заявою. За інформацією з Довідки ТОВ «СМ Універсал»: «на номер абонента [NUMBER] 09.01.2025 о 15:36:13 було доставлено SMS- повідомлення з текстом: «Код підтвердження: A811 для Паспорту E811 для Договору». Відповідач не заперечує, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону [NUMBER] належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Позивач надає суду Log File з чіткою хронологією дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно комунікаційній системі позивача - веб-сайті позивача sgroshi.com.ua. Відтак, відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами. Відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Відтак, позивач є абонентом-надавачем послуг. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет-банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронній анкеті специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку. При подачі позовної заяви додано Відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID. Такі відомості були отримані у порядку і у формі, що передбачені Специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом Системи BankID Національного банку України, затвердженою Рішенням Ради Системи BankID Національного банку України (протокол від 20.09.2022 № В/57-0003/75064 (зі змінами)(протоколи від 09.01.2023 №В/57-0002/3089), що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Відтак, від центрального вузла системи BankID Національного банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача. Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується Листом ТОВ «УПР». З листа вбачається, що: «Між нашими підприємствами укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 2024-01-04. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 09.01.2025 15:37:34 на суму 15000,00 (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок) грн, номер картки [NUMBER], номер транзакції в системі iPay.ua - 619536965, призначення платежу: Видача за договором кредиту No09.01.2025-100001623». Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу - iPay. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, представник відповідача не надав до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку [NUMBER], який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений статтею 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, TOB «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 09.01.2025-100001623 в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відзиву про не надання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Твердження відповідача про надання товариством неналежного розрахунку про стан заборгованості, є необґрунтованими, оскільки відповідачем не було надано на спростування доводів позивача власного контррозрахунку. У п. 7 Заявки кредитного договору №09.01.2025-100000947 (кредитної лінії) зазначено: «Комісія, пов`язана з наданням Кредиту (надалі - "Комісія", економічна сутність - плата за надання Кредиту) - 15% від суми Кредиту та дорівнює 2250 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту». Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. Кредитний договір відповідачем був укладений 07.05.2024 року, тобто після набуття чинності змін до Закону України "Про споживче кредитування", а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як Закону України "Про споживче кредитування" є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження не укладення та не виконання умов кредитного договору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується з викладеними у позовній заяві обставинами, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, виходячи з наступного. На підтвердження укладення договору позивач надає роздруківку договору без підпису позичальника. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявна в матеріалах справи паперова роздруківка договору створювалася у порядку, визначеному ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та що саме такий правочин підписувався електронним підписом уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Таким чином, наявна в матеріалах справи паперова копія спірного кредитного договору не може вважатися електронним документом та не є належним доказом укладення договору між позивачем та відповідачем. Відповідач зазначив, що не укладав кредитний договір, роздруківку якого долучив представник позивача в якості копій до позовної заяви, відповідно не погоджував процентну ставку та інші умови кредитування. Жоден поданий позивачем доказ не підтверджує узгодження саме цих кредитних умов. Отже, наведене вказує на неукладеність, в тому числі в електронному вигляді, оспорюваного правочину - Кредитний договір від 09.01.2025 № 09.01.2025-100001623, що вказує на необґрунтованість вимог про стягнення з відповідача процентів за ставкою, яку він нібито погодив з позивачем у цьому договорі. Щодо неустойки з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування неустойки в розмірі 7500 грн. за договором є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення виконання зобов`язань (за твердження позивача) відбулося після 24.02.2022 року, в період дії воєнного стану, а правильність нарахувань позивач не довів відповідними доказами. Щодо комісії то кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь - які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь - яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, просить відмовити у стягненні комісії - 1119,02 грн. за незрозумілі, не ідентифіковані та неконкретизовані послуги, які мають по закону надаватися безкоштовно, що відповідатиме принципам розумності та справедливості. Щодо відсутності доказів переказування коштів (тіла кредиту) відповідач зазначив, що наявність розрахункового розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку (фінансової установи) та не містять відомостей, що дозволили перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків та штрафів позивачем, часткове погашення боргу відповідачем. Фактично, цей документ не можна вважати розрахунком, оскільки він не містить жодної формули/методики розрахування заборгованості, нарахувань за кожен день, відомостей про часткове погашення, а лише зазначає розмір боргу на певну дату, що свідчить про неможливість перевірки нарахувань судом. З цього документа неможливо дослідити, яким чином позивач використав платежі на часткове погашення боргу (на тіло кредиту, проценти), як саме позивач вирахував саме такий розмір процентів, неустойки, комісій. Також не відомо, кому належить карткові рахунки, на які нібито переказано дані кошти, оскільки лист фінансового сервісу не містить ідентифікуючих даних про відповідача (із фрагментів номеру карти, що відображені в повідомленні, неможливо встановити належність карти (рахунку) саме відповідачу. Щодо розподілу судових витрат то відповідач зазначив, що з наданих позивачем документів не вбачається, що гонорар в сумі 6000 грн. взагалі стосується надання правової допомоги по справі щодо стягнення заборгованості конкретно з [PERSON] . До суду не надано жодного платіжного документа із зазначенням ПІБ боржника та номеру кредитного договору, що дозволило б однозначно пов`язати факт оплати з цією справою, не виключається спроба безпідставного стягнення з відповідача вартості правової допомоги, як фактично не оплачувалась в зазначеному розмірі. Отже, вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача 6000 грн. витрат на професійну (правничу) допомогу на користь позивача відсутні, а тому в задоволенні заяви представника про стягнення таких витрат варто відмовити. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.01.2025 р. [PERSON] на вебсайті ТОВ «Споживчий центр» підписав пропозицію позивача укласти електронний кредитний договір (оферту) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», та надав ТОВ «Споживчий центр» заявку, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою позичальник ознайомився 09.01.2025 р. згідно із ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Також, 09.01.2025 р. [PERSON] одноразовим ідентифікатором для підписання кредитного договору Е811 підписав відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 09.01.2025-100001623, який є частиною електронного кредитного договору, укладеного у порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію» (а.с. 19-25). Таким чином, 09.01.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 09.01.2025-100001623, за яким позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 15000 грн строком на 140 дні. При укладенні вказаного кредитного договору [PERSON] було пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи ВаnkID Національного банку, під час якої з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних було забезпечено однозначне встановлення фізичної особи. Відповідно до умов кредитного договору № 09.01.2025-100001623 від 09.01.2025, сторони погодили наступні умови кредитування: дата надання/видачі кредиту 09.01.2025; сума кредиту 15000 грн; строк, на який надається кредит 140 дні з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 28.05.2025; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього періоду, на який надається кредит; денна процентна ставка загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру кредиту. Розрахунок денної процентної ставки: 0,82%=(17309.68/15000)140 /100%. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту - 15% від суми Кредиту та дорівнює 2250 грн. Неустойка 150 грн., що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми неналежного виконання зобов`язання. Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: [NUMBER]. Також умовами кредитного договору встановлено та погоджено сторонами графік помісячних платежів, в розмір яких входять сума кредиту, процентів, неустойка та комісії. Видача кредитних коштів за договором кредиту в сумі 15000 грн. підтверджується квитанцією про електронний переказ коштів від 09.01.2025, сформованою платіжним сервісом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» «iРау.ua», на платіжну картку відповідача № [NUMBER] (а.с. 13). Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі згідно умов договору. За умовами кредитного договору відповідач зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, однак [PERSON] свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Як вбачається з даних довідки-розрахунку про стан заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 09.01.2025-100001623 складає 42519 грн. 02 коп., із них 15000 грн. - основний борг; 18900 грн. - проценти; комісія - 1119 грн. 02 коп.; 7500 грн.- неустойка (а.с. 14). Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09.09.2020 в справі №732/670/19, від 23.03.2020, в справі № 404/502/18, від 07.10.2020 в справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Зважаючи на оформлений у встановленому порядку кредитний договір, позивач має право вимагати від позичальника повернення кредиту та процентів за користування кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2025 відповідач [PERSON] підписав заявку про приєднання до пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), поданої ТОВ «Споживчий центр». Положеннями вказаних документів визначено, що пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), та заявка на отримання споживчого кредиту складають кредитний договір. Відповідач підтвердив, що ознайомився з примірниками вказаних документів, що складають договір, та зобов`язалася виконувати його умови. Зі змісту кредитного договору вбачається, що його підписано позичальником [PERSON] одноразовим ідентифікатором та електронним підписом, що відповідає вимогам статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». У вказаному кредитному договорі сторони погодили умови кредитування, зокрема орієнтовну загальну вартість кредиту, надану виходячи із обраних умов кредитування, в тому числі розмір кредиту, процентна ставка за користування кредитом а також відповідальність за порушення умов договору, тощо. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у позивача виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов`язання оплачувати послуги банку, що виникають в результаті використання кредитних коштів, та повернути кредит. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 15000 грн. шляхом перерахунку коштів на картковий рахунок. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Також судом встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ТОВ «Споживчий центр» виконало своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредиті кошти. Із наданої позивачем інформації за укладеним договором вбачається, що з 09.01.2025 відповідач користується кредитними коштами, прострочив виконання зобов`язання на погашення заборгованості, та на момент подачі позову до суду має заборгованість за кредитним договором. Судом встановлено, що відповідачем порушено умови укладеного кредитного договору щодо погашення кредиту, процентів за його користування відповідно до умов кредиту, оскільки кредит не повернуто, проценти не сплачені. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачу, зобов`язання за основною сумою боргу за договором складає 15000 грн, яка підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр». Щодо вимоги про стягнення з відповідача процентів та комісії, суд зазначає наступне. Згідно п. 6 «Пропозиції про укладення кредитного договору (Кредитної лінії) (оферта» зазначено, що процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Пунктом 10 «Пропозиції про укладення кредитного договору (Кредитної лінії) (оферта)» передбачено денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається Кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,82% (денна процентна ставка) = (17309.68/15000)/140х100%. На переконання суду, з урахуванням вимог діючого законодавства, проценти за користування кредитними коштами становлять 21000 грн., які нараховані за період з 09.01.2025 року по 28.05.2025 року за ставкою 1,0 %, виходячи з розрахунку (15000,00 х 140 днів х 1%). Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зроблено висновок про те, що банк не міг стягувати плату за управління кредитом, адже такі дії не є банківською послугою, яку замовив позичальник. Враховуючи те, що кредит надавався відповідачу на споживчі потреби, а Товариство не мало права встановлювати плату за дії, які вчиняє на власну користь, адже отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, то така умова договору є нікчемною та не потребує визнання недійсною. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача комісії пов`язаної з наданням кредиту є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в розмірі 1119,02 грн. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. З довідки - розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором вбачається, що [PERSON] має заборгованість в розмірі 42519,02 грн., яка складається з основного боргу - 15000 грн., 18900 грн. - проценти, 1119,02 грн. - комісія та 7500 грн. - неустойка. З наданих позивачем даних бухгалтерського обліку по рахунку слідує, що [PERSON] сплатив на користь товариства по рахунку 373 (проценти) кошти в розмірі 2100 грн. та на рахунку [NUMBER] (комісія) в розмірі 1130,98 грн. Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу. На підставі ст. 534 ЦК України кошти в сумі 1130 грн. 98 коп. мають бути віднесені на сплату процентів за кредитним договором в першу чергу, а отже згідно паспорту споживчого кредиту в п. 5 проценти за користування кредитом зазначена ставка у розмірі 1% за 1 день користування Кредитом (15000 грн. (тіло кредиту) х140 (днів) х 1%) =21000, та з урахуванням того, що [PERSON] сплатив 22.01.2025 р. кошти в розмірі 2100 грн. на погашення процентів, та сума в розмірі 1130,98 грн., яка була сплачена на погашення заборгованості по комісії, повинна бути віднесена на сплату заборгованості по відсоткам, то загальна сума несплачених відсотків за користування кредитом становить 17769,02 грн. (21000 грн. (заборгованість за відсотками) - 2100 грн. (сплачені проценти) - 1130,98 грн. (сплачена комісія за обслуговування кредиту)). Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути прострочену заборгованість за тілом кредиту у сумі 15000 грн. та заборгованість за відсотками в сумі 17769,02 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача неустойки, суд зазначає наступне. Положення п. 18 розд. «Прикінцеві таперехідні положення» ЦК України визначають, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі викладеного, у даному випадку відсутні підстави для стягнення з відповідача 7500 грн. неустойки, оскільки така нарахована позивачем у період дії в Україні воєнного стану, що є неправомірним. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що вказана позовна заява подана через систему «Електронний суд», та відповідно до ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір позивачем сплачено із застосуванням понижуючого коефіцієнту відповідного розміру ставки судового збору - 0,8, що становить 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № СЦ00030843 від 06 серпня 2025 (а.с. 11). Враховуючи що позов задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) у розмірі 1866 (одна тисяча вісімсот шістдесят шість) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки (32769,02 грн. (сума, задоволена судом) х 2422,40 грн. (сума судового збору за позовну заяву): 42519,02 грн. (загальна сума позову). Щодо надання пояснень у відзиві на позовну заяву [PERSON] щодо розподілу судових витрат, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн., то суд зазначає наступне. Позивач в описовій частині позовної заяви зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи включаючи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн., однак в прохальній частині позовної заяви, не просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, а також не надав попередній (орієнтовний) розрахунок витрат. Виходячи з вище викладено, у суду немає підстав для стягнення витрат на професійну правову допомогу, так як дана вимога не була включена в прохальній частині позовної заяви. На підставі викладеного і

Outcome: partial