Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У мотивування заявленого позову заявник вказує, що з 2020 року він перебував з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Від цих відносин [INFO] син [PERSON] . Як стверджує заявник, фактично подружні відносини було припинено у лютому 2023 року, спільне господарство не велося. Як вказує заявник [PERSON] виїхала за межі України. Як стверджує заявник, мати дитини не спілкується з дитиною, не утримає її з часу припинення фактичних шлюбних відносин. Як стверджує заявник, фактично мати дитини перебуває за кордоном, а дитина перебуває на території України, утриманням, доглядом та вихованням дитини займається саме заявник. Тому заявник просив суд позов задовольнити. Доводи сторони відповідача: Відповідач свою думку з приводу позову суду не надала. Правова позиція третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. У поданому до суду висновку Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради вважав доцільним позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рух справи в суді першої інстанції: Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.11.2024 у даній справі відкрито провадження. На виконання вимог Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів № 4273-ІХ від 26.02.2025, 02.05.2025 зареєстрована зміна назви суду на Доброславський районний суд Одеської області. Представник позивача в підготовче засідання не з`явилась, подала заяву про його проведення у свою відсутність, просила закрити підготовче засідання а справу призначити до судового розгляду. Відповідач [PERSON] за отриманою судом інформацією перебуває за межами державного кордону, за місцем реєстраційного обліку відсутня. Поштовий конверт з повісткою повернути з відміткою про відсутність адресата за місцем реєстраційного обліку. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.10.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача доводи позову підтримала у повному обсязі, просила справу розглянути у свою відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Встановлені судом фактичні обставини справи: Судом встановлено, що сторони з 2020 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. Від цих відносин [INFO] син [PERSON] . Суд приймає до уваги, що фактично подружні відносини було припинено у лютому 2023 року, спільне господарство не велося. Протилежного у справі не зібрано. Судом встановлено, що згідно відповіді ДПС України [PERSON] виїхала за межі України (довідка № 19/47375-25-вих. від 06.06.2025). Суд приймає до уваги твердження заявника про те, що мати дитини не спілкується з дитиною, не утримає її з часу припинення фактичних шлюбних відносин. Ці доводи відповідачкою не спростовані. Суд приймає до уваги, що дитина перебуває на території України, утриманням, доглядом та вихованням дитини займається саме заявник. Релевантні джерела права та висновки суду. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі - СК) визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч. 1 ст. 152 СК), а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності (ч. 4 ст. 155 СК). Про обов`язок батьків належно виховувати дитину також ідеться і в Законі України «Про охорону дитинства», у ст. 12 якого зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із позовом, заявник як на підставу позбавлення батьківських прав відповідачки посилався на те, що саме він займається вихованням сина, забезпечує дитину усім необхідним, турбується про його повноцінний розвиток, натомість відповідач не цікавиться дитиною, тривалий час перебуває за межами України, не вживає заходів до спілкування з дитиною, повністю усунулася від участі у її житті та вихованні. Таким чином правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав позивач визначає пункт 2 частини першої статті 164 СК України. У відповідності до положення п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання дитиною освіти. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. У цій справі суд, вирішуючи позовні вимоги про позбавлення відповідача по відношенню до її сина розглядає позбавлення батьківських прав як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісного батька. Суд не знайшов достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до її сина, рівно як і не знайшов гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідача за кордоном (можливо, внаслідок специфіки роботи) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків між мамою та сином. Суд враховує, що позивач не звертався до суду із позовом про стягнення аліментів з відповідачки. У справі не зібрано достатніх доказів для твердження, що відповідачка втратила інтерес до сина. Наявність довідок та характеристик про те, що фактично вихованням, доглядом та піклуванням про дитину займається позивач, не може бути достатньою правовою підставою для позбавлення матері батьківських прав. Суд враховує, що відповідач не звертався до органу опіки із заявою про вжиття адміністративних заходів проти відповідачки, аби вона змінила свою поведінку щодо сина. Суд вважає, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з мамою сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Суд не безпідставно не погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав матері, оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав. Крім того, органом опіки та піклування не зібрано інформації про дійсні причини, і, як наслідок, не надано належну оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. На думку суду, та обставина, що відповідачка перебуває за кордоном, не є безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено. На переконання суду позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини. Як на час подання позову до суду, так і на час ухвалення судом остаточного судового рішення органом опіки не виносилися попередження про неналежне виконання [PERSON] батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У своєму правовому висновку у справі №465/3694/14-ц від 16.01.2019 року ВС зазначив: «Посилання суду на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини протягом одного навчального року у повній мірі не може свідчити про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків». Суд, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, дійшов висновку про відмову в позові. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дітей зберегти зв`язок між мамою та сином, не позбавляючи відповідачки батьківських прав щодо дитини. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено. Разом із тим, суд приймає до уваги той факт, що відповідачка тривалий не приймає участі у вихованні та спілкуванні з сином, забезпеченні повсякденного фізичного розвитку, як складової виховання, лікуванні дитини, що повністю доведено матеріалами справи. Наведене переконливо свідчить, про те, що дитині явно не вистачає материнського піклування. Саме по собі вимушене перебування за кордоном, не може замінити батьківську турботу, теплоту, ласку, повсякденне виховання сина. Відповідачка має змінити своє відношення до сина. Суд вважає доцільним попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд вважає доцільним звернути увагу на те, що родичи як зі сторони батька, так і зі сторони матері, при зустрічах з дитиною не повинні травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати один проти одного. Більш того, суд нагадує, що діти повинні розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьком, родичами, дитиною. Роз`яснити [PERSON] , що у випадку продовження ігнорування [PERSON] своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , він не позбавлений права повторного звернення до суду із таким самим позовом, але з урахуванням змінених правових підстав. Судовий збір покласти на позивача. Рішення після набрання ним законної сили направити органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради для здійснення контролю за виконанням [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed