Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Представник позивача адвокат Даузе Ю.М. звернувся до суду з позовною заявою в інтересах позивача в якій просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ціна позову визначена у розмірі 275 250,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 11.11.1985 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 100. Рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 26.12.2024 року, по справі № 644/9059/24 шлюб між сторонами розірвано та з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Під час шлюбу, позивач разом з відповідачем побудували та набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м., право власності на який зареєстровано за відповідачем. Згідно ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Позивач вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю подружжя, а тому частки подружжя у спільному майні є рівними, у зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, придбаного за час шлюбу. Ухвалою суду від 14.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Протягом встановленого судом строку, відповідачем подано відзив на позов, у якому він заперечує проти його задоволення з наступних підстав. Відповідачем зазначено, що він заперечує проти запропонованого позивачем способу поділу спільного майна подружжя шляхом присудження їй права власності на частину житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що вказаний будинок з надвірними спорудами є його єдиним місцем проживання де він зареєстрований та постійно проживає. Позивач не була зареєстрована в будинку та не проживає в цьому будинку з початку повномасштабного вторгнення російської федерації, добровільно покинула будинок та не проявляла жодного інтересу до майна. З того часу, позивач не брала участі в його утриманні, не сплачувала жодних комунальних послуг. Він особисто та за власні кошти з 2022 року сплачує усі комунальні послуги та після пошкодження будинку самостійно відновлював його після руйнувань. Жодної участі у фінансуванні з боку позивача не було. Також відповідач посилається на те, що позивач при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу зазначила, що майнових спорів та претензій між нею та відповідачем немає. Відповідач стверджує, що він являється єдиним власником спірного будинку та єдиною особою, яка в ньому зареєстрована. У зв`язку з викладеним вище, відповідач вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо поділу будинку є необґрунтованими. Інших доводів з посиланням на докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідачем не зазначено. Представником відповідача після подання відзиву додатково додано квитанції про сплату відповідачем коштів за комунальні послуги та інших платежів по спірному будинку. Протягом встановленого судом строку та на час розгляду судом справи по суті, відповідь на відзив від позивача не надходила. В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Даузе\~Ю.М., посилаючись на обставини зазначені у позові позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача - адвокат Лихачова М.Б., проти задоволення позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Інших доводів з посиланням на докази, які обґрунтовують позовні вимоги та заперечення представниками сторін в судовому засіданні не зазначено. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами 11.11.1985 року укладено шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 100. Рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 26.12.2024 року шлюб між сторонами розірвано, справа № 644/9059/24. В період шлюбу сторонами набуто житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В своєму відзиві відповідач заперечує проти позову посилаючись на те, що право власності на нерухоме майно зареєстроване за ним, а також те, що позивач не проживає в цьому будинку з початку повномасштабного вторгнення російської федерації, добровільно покинула будинок та не проявляла жодного інтересу до майна. З того часу позивач не бере участі в його утриманні, не сплачує жодних комунальних послуг. Разом з тим, відповідач не заперечує факт того, що вони з позивачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.11.1985 року, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суд м. Харкова від 26.12.2024 та не спростовує, що право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за вказаною вище адресою набуто в період перебування в шлюбі з позивачем. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до\~статті 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя\~статті 368 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно положень ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У частині 1 ст. 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності права власності на майно подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у\~статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду\~\~від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23). Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~ розірвання\~шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми\~Сімейного кодексу України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». \~Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами першою-третьою статті\~12, частинами першою п`ятою, шостою статті\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша\~статті 82 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зроблено висновок, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені й обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат вирішується судом у відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі\~в розмірі 2202,00 грн. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2202,00 грн.

Outcome: approved