Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Відповідач) на його користь грошові кошти у розмірі 56 230 грн. 40 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 вересня 2024 року у період з 02 год. 32 хв. по 12 год. 35 хв., невстановленою особою, трьома транзакціями було здійснено крадіжку належних позивачу грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] , яку у подальшому було перевипущено під № [NUMBER] , на загальну суму 56 230 грн. 40 коп. Того ж дня позивач звернувся до ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення дій, що містять ознаки злочину та 21 вересня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. 29 листопада 2024 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з листом-претензією щодо досудового врегулювання спору про повернення несанкціоновано списаних грошових коштів з карткового рахунку, в якому просив: повернути грошові кошти на загальну суму 56 230 грн. 40 коп. несанкціоновано знятті з поточного рахунку, провести розслідування, знайти винних осіб, пояснити чому саме та хто зняв грошові кошти, що належать позивачу, негайно повідомити про результати вищезазначеного. Відповідно до наданої відповіді Відповідача через застосунок «Приват24», звернення до банку з приводу шахрайства розглянуто та зі сторони банку відсутня можливість у поверненні коштів по платежам за 20 вересня 2024 року, які не підтверджує позивач. Для проведення розслідування з приводу шахрайства, потрібно звернутись до правоохоронних органів. Проте, позивач наголошує, що не вчиняв розпорядження щодо списання/перерахування коштів та не вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Разом з тим, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп. спричинену безпідставним списанням коштів з карткового рахунку, мотивуючи тим, що неправомірні дії Відповідача призвели до душевних страждань позивача та стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов його проживання та членів його сім`ї та спричиняє йому не лише моральні страждання, а ще й необхідність звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я. У зв`язку із зазначеними подіями позивач змушений приймати додаткові ліки, нести додаткові витрати, що вплинуло на його емоційний та моральний стан, враховуючи також те, що позивач є інвалідом третьої групи. Ухвалою суду від 27.01.2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач скористався своїм правом та через свого представника надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні пред`явлених позовних вимог у повному обсязі. Так, представник зазначає, що сторонами не заперечується, що між позивачем та Відповідачем виникли правовідносини щодо відкриття, ведення, обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування на підставі підписаної сторонами Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Встановлено, що перекази коштів з картки № [NUMBER] були здійснені в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24, вхід в Приват24 20 вересня 2024 року був здійснений під авторизацією позивача. У період часу проведення оспорюваних позивачем платіжних операцій з карткового рахунку, не відбувалась заміна фінансового номера +380666307688 позивача, не відбувалась заміна SІМ-картки фінансового номера, втрати мобільного телефону, не відбувалась зміна логіну/паролю до системи Приват24 та всі входи в Приват24 клієнта здійснювались з пристрою клієнта. Таким чином, для банка цілком було правомірно вважати, що саме клієнт здійснює операції, а не інша/третя особа, бо на час здійснення авторизації в Приват24, проведення операцій по рахунку, у банка були відсутні будь-які заяви з боку клієнта щодо необхідності блокування чи втрати ним фінансового телефону або заволодіння паролем від власного Приват24 третьою особою. Також в Приват24 перед проведенням платежів клієнту були направлені повідомлення. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази звернення позивача 20 вересня 2024 року на гарячу лінію 3700 з приводу незгоди з проведеними платіжними операціями. Окрім того, представник Відповідача вважає, що позовна вимога про стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 56 230 грн. 40 коп. є необґрунтованою, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не був ініціатором та набувачем грошових коштів за платежами з кредитного карткового рахунку позивача, що відбулися 20 вересня 2024 року. Кошти у розмірі 56 230 грн. 40 коп. були кредитними коштами та не були особистими коштами позивача. Натомість, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з кредитного рахунку позивача. Не доведено факту здійснення помилки з боку банка при проведені платежу. Наявність кримінального провадження №12024041750001238 за ознаками кримінального правопорушення, що кваліфікується за ч.4. ст.190 КК України не може вважатись доказом неправомірності дій АТ КБ «ПриватБанк», оскільки в межах даного кримінального провадження на час розгляду даної цивільної справи відсутнє передбачене ч. 6 ст. 82 ЦПК України остаточне судове рішення. Також АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується та наголошує, що заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на оплату правничої допомоги адвоката є необґрунтованими. Відповідь на відзив, інші заяви чи клопотання від сторін по суті розгляду справи до суду не надходили. За встановлених обставин суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами та, дослідивши які приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач мав у АТ КБ «ПриватБанк» банківський рахунок, відкритий на його ім`я № [NUMBER] , який обслуговувався платіжною банківською карткою № [NUMBER] . 20 вересня 2024 року трьома транзакціями з банківської карти № [NUMBER] було перераховано грошові кошти на загальну суму 56 230 грн. 40 коп. 29 листопада 2024 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з листом-претензією щодо повернення йому грошових коштів у розмірі 56 230 грн. 40 коп., що були несанкціоновано зняті з поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого на його ім`я, в якому також просив провести розслідування, знайти винних осіб, пояснити чому саме та хто зняв грошові кошти, що йому належать, негайно повідомити про результати вищезазначеного. Відповідно до скрін-шоту з додатку «Приват24», позивачу повідомлено, що його звернення до банку з приводу шахрайства по рахункам розглянуто та зі сторони банку відсутня можливість у поверненні коштів по платежам за 20 вересня 2024 року, які він не підтверджує. Разом з тим, роз`яснено, що для проведення розслідування з приводу шахрайства, потрібно звернутись до правоохоронних органів. Згідно до відповіді слідчого СВ ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області на запит від 29.11.2021 року, 20 вересня 2024 року до ВП №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровської області з письмовою заявою звернувся [PERSON] про те, що 19 вересня 2024 року, о 19 год. 00 хв., йому зателефонували з номерів [NUMBER] , [NUMBER] та повідомили, що можуть допомогти оформити допомогу від держави в розмірі 6 500 грн. 00 коп. Після того як він погодився, йому повідомили, що потрібно зайти у застосунок «Телеграм» та виконати дії, які вони йому будуть диктувати, виконавши всі запропоновані дії йому повідомили, що перетелефонують пізніше, а 20 вересня 2024 року, у період з 02 год. 32 хв. по 02 год. 35 хв., він виявив списання грошових коштів у сумі 56 230 грн. 40 коп. з карткового рахунку «ПриватБанк» № [NUMBER] . На підставі вищевказаного, 21 вересня 2024 року було внесено відомості до ЄРДР за №12024041750001238 від 21.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідно до скрин-шоту з комплексу «МOBKER» наданого Відповідачем, за період з 20 вересня 2024 року не виявлено змін облікових даних авторизації в аккаунті «Приват24» клієнта [PERSON] 20 вересня 2024 року не виявлено зміну логіну та пароля Приват24. Фінансовий номер клієнта [NUMBER] також не змінювався. Пристрій клієнта: SM-A022G|samsung. Всі входи (авторизація) 20 вересня 2024 року в Приват24 клієнта [PERSON] починаючи з 02:28:29 год. здійснювались з пристрою SM-A022G|samsung (стовпчик І device model) фінансовий номер [NUMBER] . Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунку або законом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача платіжних послуг та/або належність користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача платіжних послуг; користувач платіжних послуг (далі -користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього. Згідно ст. 35 Закону України «Про платіжні послуги» емісія/надання користувачу платіжного інструменту здійснюється надавачем платіжних послуг на підставі договору, укладеного між надавачем платіжних послуг та користувачем. Порядок емісії платіжних інструментів для використання в платіжних системах визначається правилами відповідних платіжних систем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до п. 6 ч. 19 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу. Згідно з ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації. За змістом ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: 1) отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; 2) ініціювання дистанційної платіжної операції; 3) будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації. Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. Статтями 86, 87 Закону України «Про платіжні послуги» визначена відповідальність надавачів платіжних послуг та платників під час виконання платіжних операцій. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 12 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків. Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати. Надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник несе відповідальність перед надавачем платіжних послуг, що його обслуговує, відповідно до умов укладеного між ними договору про надання платіжних послуг. Платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації. Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій. Платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Відповідно до п. 136 розділу VII Положення «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», затвердженого постановою правління НБУ від 29.07.2022 року №164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень. Згідно з п. 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом. П. 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення). Відповідно до п. 143, 144 розділу VII Положення, надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Надавач платіжних послуг повинен сприяти власнику рахунку/держателю в поверненні коштів за неналежною платіжною операцією з використанням платіжного інструменту шляхом негайного надання доступної йому інформації про таку операцію (без стягнення плати), уключаючи інформацію, отриману на його запит від надавача платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача. Надавач платіжних послуг, який обслуговує неналежного отримувача, для встановлення правомірності платіжної операції з використанням платіжного інструменту в разі опротестування неналежної платіжної операції власником рахунку та/або держателем та/або на вимогу емітента зобов`язаний після отримання відповідного повідомлення негайно заблокувати кошти в сумі неналежної платіжної операції на рахунку неналежного отримувача на строк до 30 календарних днів. Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення). Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 13.05.2015 року у справі №6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23.01.2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13.09.2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20.11.2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17.06.2021 року у справі №759/4025/19, від 16.08.2023 року у справі №176/1445/22. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. При цьому, сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.08.2023 року у справі №176/1445/22. Верховний Суд у постанові від 21.04.2021 року у справі №751/6050/18 зазначив, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони. Також Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 року у справі №521/20764/20 виснував, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2018 року в справі №552/2819/16-ц вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що [PERSON] втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді». Судовим розглядом у цій справі, на підставі долучених Відповідачем до відзиву на позов доказів, установлено, що 20 вересня 2024 року, в період часу проведення оспорюваних позивачем платіжних операцій з карткового рахунку [NUMBER] , не відбувалась заміна фінансового номера позивача, не відбувалась заміна SІМ-картки фінансового номера, не зафіксовано втрати мобільного телефону та карта при цьому знаходилась в розпорядженні позивача. Вхід 20 вересня 2024 року до «Приват24» позивача відбувся під авторизацією позивача. Зазначене підтверджується наданим Відповідачем скрін-шотом з комплексу «МOBKER», в ході аналізу інформації з якого за період з 20 вересня 2024 року не виявлено змін облікових даних авторизації в акаунт «Приват24» клієнта [PERSON] , зміна логіну та пароля «Приват24» 20 вересня 2024 року також не виявлена, фінансовий номер клієнта +380666307688 - не змінювався, пристрій клієнта: SM-A022G|samsung та всі входи (авторизація) 20 вересня 2024 року в «Приват24» клієнта [PERSON] починаючи з 02:28:29 год. здійснювались саме з пристрою SM-A022G|samsung (стовпчик «І device modek») фінансовий номер +380666307688, іmei e3da76209bdfb99a (іmei - внутрішній ідентифікатор за яким банк ідентифікує пристрій клієнта «стовпчик О»), а відтак, вхід в «Приват24» 20 вересня 2024 року о 02:28:29 год., а перша спірна операція з карти проведена після авторизації клієнта в «Приват24» о 02:32:01 год., зафіксовано саме з пристрою клієнта SM-A022G|samsung, іmei e3da76209bdfb99a, тобто пристрою позивача. Також з аналізу зазначеної інформації вбачається, що і напередодні, зокрема 18 вересня 2024 року та після 20 вересня 2024 року, всі входи в «Приват24» позивача здійснювались з саме з його пристрою SMA022G|samsung з ідентифікатору іmei e3da76209bdfb99a, що у свою чергу свідчить про те, що 20 вересня 2024 року авторизація входу в «Приват24» була здійснена з пристрою позивача, з діючим фінансовим номером, логін/пароль в «Приват24» не змінювався, що для банка було цілком правомірно вважати, що саме цей клієнт здійснює операції, а не інша/третя особа, бо на час здійснення авторизації в «Приват24», проведення операцій по рахунку, у банка були відсутні будь-які заяви з боку клієнта щодо необхідності блокування чи втрати ним фінансового телефону або заволодіння паролем від власного «Приват24» третьою особою. Відповідні обставини не спростовані і самим позивачем. Крім того, як убачається із відомостей, внесених за заявою позивача до ЄРДР за №12024041750001238 від 21.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, позивач, звернувшись 20 вересня 2024 року з письмовою заявою до ВП №4 КРУП повідомив, що 19 вересня 2024 року, 0 19 год., йому зателефонували невідомі особи та повідомили, що можуть допомогти оформити допомогу від держави у сумі 6500 грн. та, після того як він погодився, йому повідомили, що потрібно зайти у застосунок «Телеграм» і виконувати дії, які вони будуть йому диктувати та виконавши всі запропоновані йому дії, йому повідомили, що зателефонують пізніше, після чого він виявив списання грошових коштів на суму 56230 грн. Тобто, зазначене свідчить про те, що спірні транзакції були вчинені саме в результаті вчинення позивачем дій за вказівкою невідомих осіб, який був введений в оману, з використанням реквізитів його платіжної картки, які відомі тільки йому як власнику картки та з використанням його фінансового номеру телефону. При цьому суд зауважує, що витяг з ЄРДР не є беззаперечним доказом вчинення відносно позивача шахрайських дій, а лише є фіксацією факту звернення позивача до правоохоронних органів з відповідною заявою та початку досудового розслідування з метою перевірки фактів зазначених у заяві та встановлення винних осіб. Належних же доказів звернення при цьому позивача на гарячу лінію банку «3700» з приводу незгоди з проведеними платіжними операціями 20 вересня 2024 року позивачем до суду не надано. Разом з тим, позивачем також не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення банком правил проведення розрахункових операцій в процесі переказу грошових коштів з кредитного рахунку позивача, не доведено факту здійснення помилки з боку банка при проведені спірних транзакцій. Між тим, АТ КБ «ПриватБанк», у свою чергу, надав суду належні та допустимі докази, які безспірно доводять той факт, що саме позивач своїми діями сприяв втраті/незаконному використанню персональної інформації, зокрема за вказівкою сторонніх осіб, що надало змогу ініціювати платіжні операції, зокрема оспорювані транзакції та повідомив про це банк лише через значний проміжок часу після здійснення таких операцій. За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява №26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів, наданих сторонами, а також їх достатність і взаємний зв`язок між собою, враховуючи все вищевикладене, суд доходить до висновку про те, що за даних обставин ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе саме позивач, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 56 230 грн. 00 коп. Окрім того, суд також зауважує, що позивач у своєму позові порушує питання про стягнення з AT КБ «ПриватБанк» на його користь грошових коштів у сумі 56 230 грн. 40 коп. з картки № [NUMBER] , які є кредитними коштами, а відтак є власністю банку. Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, то суд зазначає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 56 230 грн. 00 коп., в задоволенні якої судом відмовлено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем на правничу допомогу суд залишає за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed