Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

І. Описова частина 1. Стислий зміст позовної заяви 29 січня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Братівник І.В. - звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі також - АТ КБ «Приватбанк», Банк) про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 432 439,24 грн. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] - адвокат Братівник І.В. - зазначив, що 29 серпня 2019 року позивач звернувся до відповідача із анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. 04 листопада 2019 року на його рахунок № [NUMBER] було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4 000 000 грн, а 27 грудня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн. Адвокат стверджує, що при укладанні договору про надання банківських послуг відповідач не здійснив ознайомлення позивача із Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» від 29 серпня 2019 року, а також Тарифами обслуговування кредитних карток, тож сторони не дійшли згоди стосовно нарахування та стягнення з позивача відсотків та інших платежів за користування кредитними коштами, а також інших платежів, за обслуговування рахунку чи здійснення банківських операцій. У позові вказано, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа № 607/10977/23), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. Автор позову звертає увагу, що цими рішеннями встановлено, зокрема, що за результатами проведення судово-економічної експертизи з`ясовано, що [PERSON] за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 року було внесено (зараховано) грошових коштів з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 813 534,05 гривні, було отримано (знято, здійснено видаткових операцій) грошових коштів з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 411 238,86 гривень. Зокрема: комісії - 30 144,05 гривні, відсотки - 397 829,29 гривень. Враховуючи те, що АТ КБ «Приватбанк» здійснювало розрахунок погашення коштів, відсотків та інших платежів по кредитному договору № б/н від 29 серпня 2019 року з недотриманням чинного та діючого законодавства. Отже, на думку представника позивача, встановленим є той факт, що відповідач здійснював неправомірне нарахування комісії та відсотків, та здійснював списання на власну користь таких коштів з рахунку позивача. Адвокат зазначає про те, що згідно з довідками АТ КБ «Приватбанк» станом на 01 січня 2023 року та 14 січня 2025 року грошові коштів на рахунку [PERSON] відсутні, він звертався з адвокатським запитом до відповідача з проханням надати відомості стосовно нестачі коштів на рахунку № [NUMBER] в розмірі 402 295,19 грн, однак, відповіді не було надано. Таким чином, Банком в період з 29 серпня 2019 року до 01 січня 2023 року безпідставно було списано на власну користь з рахунку позивача грошові кошти на суму 432 439,24 грн, з яких: комісії - 30 144,05 грн, відсотки - 397 829,29 грн (а.с. 1, 2). 2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив 08 квітня 2025 року від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні позову. У відзиві зазначено, що оскільки умовами договору приєднання розроблені банком, відтак, останнім вжито всіх належних заходів, щоб такі були зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим, Банк підтверджує, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банку, позивач) приєднався до тих умов, з якими він ознайомлений належним чином. Наведене стверджується завіреним примірником Паспорту споживчого кредиту від 04 листопада 2019 року. Із паспорту споживчого кредиту від 04 листопада 2019 року, розділу 4 «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача» вбачається, що сторона письмово погоджено процентну ставку за межами пільгового періоду у розмірі 37,2 % річних. Така ставка застосовується саме до карток: Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature, якими користувався позивач. Відповідно до виписки та розрахунку заборгованості, нарахування відсотків за користування коштами здійснюється у розмірі 3,1% на місяць, що річними становитиме: 3,1% * 12 = 37,2% річних, що погоджено сторонами письмово. Згідно з розділом 6 «Додаткова інформація» процентна ставка, що застосовується у разі невиконання зобов`язань щодо повернення кредиту становить 74,4%. Отже, кредитування відповідачем проводиться саме у розмірі відсоткової ставки, що погоджена підписом [PERSON] на паспорті споживчого кредиту від 04 листопада 2019 року. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» дотримано і вимог спеціального Закону України «Про споживче кредитування» і загальних вимог законодавства. Представник відповідача зазначає про те, що саме у постанові Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року вказано: «відтак, з огляду на вищенаведене, із врахуванням зазначених невідповідностей, експерту не видалося можливим дати відповідь щодо суми відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих АТ КБ «Приватбанк» та знятих з рахунку [PERSON] ». Крім того, у відзиві звернуто увагу суду на ту обставину, що посилання на позивача на статтю 1212 ЦК України є необґрунтованим, оскільки приписи щодо набуття майна або зберігання його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави не можуть бути застосовані до договірних правовідносин (а.с. 74 - 82). 3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с.66). У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Братівник І.В. - позов підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та просив його задовольнити. Представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Рокетська С.В. - в судовому засіданні щодо позову заперечила та просила відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. ІІ. Мотивувальна частина 1. Фактичні обставини встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, 04 листопада 2019 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було власноручно підписано паспорт споживчого кредиту, з процентними ставками для карток: Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, VISA Signature, процентна ставка поза межами пільгового періоду 37,2% річних; процентна ставка, що застосовується в разі невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту 74,40 % (а.с.85 - 87). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 29 серпня 2019 року, укладеного між Банком та [PERSON] , станом на 22 лютого 2023 року становить 272 463,91 грн, з яких: 237 846,29 грн - заборгованість за тілом кредиту (в тому числі простроченим тілом кредиту); 34 617,62 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 88 - 99). Як вбачається з долученої позивачем та Банком виписки за договором № б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, позичальник [PERSON] активно користувався наданими у кредит коштами, що вбачається із руху коштів по конкретному банківському рахунку, записів про деталі операції, їх суму та залишок після операції, зокрема: усього витрат: 4 949 862,42 грн, усього надходжень: 4 677 398,51 грн, баланс на кінець періоду: - 272 463,91 грн (а.с. 31 - 57, 100 - 205). Згідно з висновком експерта №СЕ-19/120-24/1823-ЕК від 09 травня 2024 року: 1) згідно даних Виписки за договором № б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було внесено (зараховано) грошові кошти з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 813 534,05 грн; 2) згідно з даними Виписки за договором № б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було отримано (знято, здійснено видаткових операцій) грошових коштів з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 411 238,86 грн, в тому числі комісія зазначена у «колонці Сума знижок/Сума комісії» банківської виписки за договором № б/н; 3) не видається можливим дати відповідь на поставлене запитання: відсотки за користування кредитом (кредитними коштами) - відсотки, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі відсотки розуміються як відсотки за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник; 4) згідно Виписки за договором №б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було нараховано та знято комісії (транзакції із словом «комісія + колонка виписки «комісія») в загальній сумі 30 144,05 грн; 5) не видається можливим дати відповідь на поставлене запитання: який розмір заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № б/н від 29 серпня 2019 року на час розгляду справи (а.с.14 - 30). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа №607/10977/23), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с. 3 - 12). 09 січня 2025 року представник [PERSON] - адвокат Братівник І.В. - звернувся з адвокатським запитом до АТ КБ «Приватбанк», в якому просив надати інформацію про те, на якій правовій підставі було знято з рахунку [PERSON] кошти в розмірі 402 295,19 гривень та куди вони були спрямовані (а.с. 60). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» № TLM02PVA2S1RVGB7 від 14 січня 2025 року, [PERSON] виписка по картці/рахунку і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00055647793 від 04 листопада 2019 року за період з 01 січня 2023 року по 01 січня 2023 року, кредитний ліміт - 0 грн; баланс на початок періоду: - 265 090,56 грн; баланс на кінець періоду: - 272 463,91 грн; усього витрат: - 7 373,35 грн; усього надходжень: 0 грн (а.с.58). Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» № CJ4KDGDFOFUGJHGE від 14 січня 2025 року, [PERSON] виписка по картці/рахунку і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00055647793 від 04 листопада 2019 року за період з 14 січня 2025 року по 14 січня 2025 року, кредитний ліміт - 0 грн; баланс на початок періоду: - 271 797,28 грн; баланс на кінець періоду: - 271 797,28 грн; усього витрат: 0 грн; усього надходжень: 0 грн (а.с. 59). 2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. 2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). 2.2. Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України). Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року (справа № 753/8671/21), постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року (справа № 582/18/21). Як було зазначено, стрижневою метою цивільного судочинства, означеною у частині першій статті 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя (абзац п`ятнадцятий мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002). Сутнісний зміст права на судовий захист слід визначати, ураховуючи конституційно встановлені засади судочинства, як гарантії, що забезпечують його ефективну реалізацію (абзац перший підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 2024 року № 6-р(ІІ)/2024) Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року (справа № 638/2304/17) вказав, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року (справа №910/10784/16). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року (справа № 761/42030/21), постанову Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19). Суд констатує, що способи порушеного права мають відповідати юридичній природі тих правовідносин, що виникли між сторонами відповідного спору, оскільки обрання неналежного способу захисту порушеного права/інтересу не сприятиме головній меті судового захисту - ефективного поновлення особи в її правах та інтересах. 2.3. За статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша); правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга). Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (абзац перший). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (абзац другий). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У статті 639 ЦК України вказано: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша); якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частина друга). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що між [PERSON] та Банком 29 серпня 2019 року укладено договір кредиту. Факт укладення такого договору також випливає з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа № 607/10977/23), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року. Суд зауважує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа № 607/10977/23), залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Утім, власне кредитний договір, як юридично підставовий документ, на якому уґрунтовуються спірні правовідносини між його контрагентами, не був предметом судового розгляду, відтак у судовому порядку не був визнаний недійсним, неукладеним тощо. 2.4. Главою 83 ЦК України унормовані питання, що виникають у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша); положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга); положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (частина третя). Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (пункт 27, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року, справа №922/3412/17). У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України (пункт 30). Верховний Суд зазначав, що оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі публічного договору приєднання, тобто, є зобов`язальними, до них не можуть бути застосовані норми статті 1212 ЦК України (постанова від 07 серпня 2019 року, справа № 552/4608/15-ц)/ Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду від 29 липня 2019 року, справа № 756/3966/17). Верховний Суд також зауважував, що згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частинами першою, четвертою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частина перша статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень наведених норм ЦК України в сукупності з нормою частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (пункти 29 - 35, постанови від 04 вересня 2024 року, справа №909/794/23). 2.5. Спірні правовідносини виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з укладенням 29 серпня 2019 року договору кредиту №б/н від 29 серпня 2019 року, зокрема у зв`язку з незадоволенням судами позову про стягнення заборгованості за цим кредитним договором на користь Банку. Суд зауважує, що у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа №607/10977/23), з-поміж іншого зазначено, що сам по собі факт користування відповідачем грошовими коштами також не підтверджує, що розмір процентної ставки за користування кредитними коштами був погоджений з відповідачем в момент укладення договору №б/н від 29 серпня 2019 року, заборгованість позивача за кредитним договором № б/н від 29 серпня 2019 року, визначена Банком у сумі 272 463,91 грн, яка складається з: 237 846,29 грн заборгованість за кредитом; 34 617,62 грн заборгованість за простроченими відсотками, документально та нормативно не підтверджується. У постанові Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року також встановлено неможливість визначення щодо суми відсотків за користування кредитними коштами, нарахованих Банком та знятих з рахунку позивача. Водночас позивач вважає, що Банком безпідставно списано на власну користь кошти на суму 432 439,24 грн, з яких: 30 144,05 грн - списана комісія, 402 295,19 грн списані відсотки, що набуттям майна або його збереження у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Утім, на думку суду, у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа № 607/10977/23) констатовано недоведеність наявності заборгованості позивача перед відповідачем, нарахованої Банком на підставі договору №б/н від 29 серпня 2019 року, тобто у межах відповідних договірних правовідносин, що виникли між контрагентами цього договору. У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2021 року (справа № 910/17567/19) вказано, що аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб із метою виникнення у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. 2.6. Як було зазначено, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року; справа № 725/3821/23). Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). У постанові від 06 квітня 2021 року (справа № 910/10011/19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви Відтак, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, що унеможливлює ефективний судовий захист такого права чи інтересу. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року; справа № 925/642/19). Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи той факт, що у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено в повному обсязі, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed