Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати інформацію , поширену [INFO] [PERSON] на своїй сторнці в соціальній мережі Фейсбук відносно [PERSON] , недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Зобов`язати [PERSON] у десятиденний строк з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, викладену у 19.02.2020 в статті на його сторінці в соціальній мережі Фейсбук відносно [PERSON] шляхом розміщення даного рішення суду на його сторінці в соціальній мережі Facebook та Telegram-каналі [INFO] з наступним зазначенням: " [INFO] інформація на моїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук відносно [PERSON] є недостовірною та не відповідає дійсності.прошу вибачення у [PERSON] за її поширення" Спростування не повинно містити будь-яких інших зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень , думок. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обгрунтування позову посилався на те, що 19.02.2020 року відповдіач на своїй сторніці в Фейсбук створив та опублікував статтю, яка містить недостовірну та образливу інформацію відносно позивача , а саме про події та явища, які не існували взагалі , тобто вбачаються ознакинанесення шкоди його честі, гідності та ділової репутації . Відповідач, харакитеризуючи позивача , вживає жаргонізм- «смотрящий» , маючи на увазі звинувачення позивача у збиранні тіньових фінансових ресурсів з держпідприємств чи цілих регіонів «у кримінально-клановій системі державного управління України як представника певного клану» (дослівно слова позивача з тексту позовної заяви). Також позивач поширів недостовірну інформацію про те, що [PERSON] , не прйшов спецперевірку, тому його не призначили на посаду заступника голови ОДА - що не відповідає дійсності. Також використано жаргонізми «решала», «процес обилечивания», «тема» ( наведено мовою оригіналу) - і далі позивач розшифровує значення цих слів саме з точки зору «воровського жаргону». Таким чином, на думку позивача, [PERSON] хоче переклонати пересічного читатча , що [PERSON] , переїхав в м.миколаїв для …. « перший варіант - продавати квитки, роблячи певний бізнес за наявними розцінками, а бо другий варіант - вирішувати певні продбеми лдям. Які будуть звертатися або лобіювати їхні інтересив миколаївській ОДА, відповідно до наявного прайс-листа». Зазначає, що йому незрозуміло , що саме мав на увазі автор статті, але жоден з варіантів не є правдивим та не відповідає дійсності- а отже такі діїх направлені на створення негативного образу роботи позивача. З приводу висловлювання в статті «[INFO]» - зазнчаає, що на його думку, тим самим [PERSON] сверджує, що вні приїхав в м.Миколаїв для крадіжки великої суми грошей, і дана крадіжка пов`язана з його перебуванням на посаді радника голови ОДА. Позивачеві (далі по тексту позов) - «незрозуміло тільке одне, чому [PERSON] маючи такі достовірн та об`ємні відомості, не конкретизує в своїй статті, які саме види послуг та ціни на них зазначені в міфічному прайс-листі , кого він обілетив, хто запустив процес обилечивания, які теми порішав, який саме куш планує сорвать, то ці «пацани2, які хочуть сорвать куш». Поширення вказаної інформації завдає шкоди честі ,гідності та ділової репутації позивача, сокільки справляє враження на суспільство, переконуючи його в тому, що позивач чине аморально та зневажає закон, беру участь у організованій злочинній діяльності, скоює злочини та проиправні діяння, а відтак інформація є недостовірною та підялгає спростуванню. В вересні 2025 року представник відповідчаа подав до суду письмові заперчення проти позову, в яких зазначив, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та такою, що підлягає відхиленню . Зазначає, що про критерій відмежування фактів і оціночних суджень ВС неодноразово роз`яснював: недостовірною є лише інформація про факти/події, що підлягають перевірці на істинність; оціночні судження (критика, гіпербола, сатира, публіцистика) не підлягають доказуванню правдивості та спростуванню. Звенув увагу на оціночний характер жаргонних/яскравих означень на кшталт «кримінальний авторитет», «шахрай» які є висловлюваннями суб`єктивної оцінки, що не містять перевірюваних фактів і не є кримінальним обвинуваченням. Зазначає, що позивач є публічною особою, а публічні особи мають ширші межі критики. Право на репутацію публічної особи підлягає захисту, але баланс зміщується на користь свободи вираження, окрім випадків «явного злого умислу» За підходом ВС, оцінка характеру інформації здійснюється з урахуванням контексту публікації, використаних лексичних засобів, можливих цитувань/посилань на відкриті джерела і суспільного інтересу. Оскільки він є публічною особою і має терпіти ширшу межу критики, зокрема гостру/некоректну риторику, якщо відсутній «явний злий умисел» і твердження про конкретний злочин «Смотрящий», «кримінальний авторитет», подібні розмовні/жаргонні характеристики -це вирази публіцистичного жанру, що не містять опису конкретної дії, часу, місця, предмета чи «кейсу», який піддається верифікації. Вони відображають негативну оцінку/ставлення автора до ролі позивача у локальній політиці/бізнес-процесах. Аналогія пряма: «смотрящий» - не фактичне твердження про склад злочину, а суб`єктивна публіцистична метафора. «Процес обілєчування/обілечивання запущено», «куш на воровському жаргоні», «кошмарив бізнес», «кришував», «схеми/схематози», «конверти». Лексеми мають образно-оцінювальний характер і не ідентифікують перевірюваних фактів (який саме епізод, дата, документ, сума, контрагент, номер провадження тощо).Якщо позов тлумачить критику як твердження про вчинення злочинів - це не відповідає підходу ВС: слід відрізняти припущення/підозри/оцінку від категоричної заяви про винуватість. Відсутність провадження не є автоматичним доказом недостовірності критики За підходом ВС, за відсутності конкретики такі висловлювання кваліфікуються як критика/оцінка і не можуть бути предметом спростування. Посилання на автомобілі, «кабінет на 4-му поверсі ОДА», «зустрічі з чиновниками»,то наведені у позові фрази цитують або переказують фрагменти публікації з очевидним публіцистичним забарвленням і гіперболою. Навіть за наявності іменників/предметів (модель авто) вислів не перетворюється на перевірюване фактичне твердження без ознак події (час/місце/особа користувача/джерело походження). Частина фрагментів відтворює загальновідомі припущення/обговорення у ЗМІ та соцмережах, що посилює публічний інтерес і підтверджує оцінювальний характер повідомлень. Спірні висловлювання Відповідача є переважно оціночними судженнями у публіцистичному жанрі, спрямованими на суспільно значущу дискусію щодо діяльності публічної особи. Позивач не довів сукупності умов, передбачених ст. 277 ЦК України: недостовірності перевірюваних фактів і наявності шкоди/порушення особистих немайнових прав. З урахуванням правових позицій Верховного Суду,просять у задоволенні позову слід відмовити повністю, а судові витрати - покласти на Позивача. Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва [PERSON] з 11.02.2021 року. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді [PERSON] , на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Гуденко О.А. від 12.07.2022 року прийнято до провадження справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. У зв`язку з великою навантеженістю, призначено судове засідання у справі на 24.11.2022 року на 10 год. 00 хв. 23.11.2022 представник позивача адвоката Осадчої Л.С .надіслав до суду клопотання про участь у судовому засіданні, призначеного на 24.11.2022 на 10.00 год. в режимі відеоконференції з Черкаським районним судом Черкаської області - в зв`язку з небезпекою прибуття в місто Миколаїв через воєнний стан. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.08.2023 року зупинено провадження - -до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Ухвалою суду від 27.02.2025 року поновлено провадження у справі . В судове засідання представник позивача не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, просила про задволення позову. В судовому засіданні представник відповідача адвокат ТолпєкінаА.А. заперечив проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевірівши їх доказами, суд дійшов до наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем надано скриншот зі сторіник [PERSON] в соціальній мережі Фейсбук від 19 лютого 2020 року з наступним текстом публікації : «[INFO]." Текст наведено мовою оригіналу, позивачем переклад на державну мову не надано. Під публікацією розміщено фото [PERSON] та фото людей з плакатом «[INFO]». Відповідачем та його представником не заперечувалося авторство відповідача щодо вказаної публікації. У пунктах 9, 12 та 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. За такого, суд походжується з тим, що [PERSON] є належним відповідачем у даній справі. Розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адмінінстрації « 272-рк від 31.10.2019 року [PERSON] , призначено позаштатним радником голови Миколаївської ОДА. На офіційному сайті Миколаївської ОДА міститься інформація , що за результатами проведеної перевірки, передбаченої ЗУ «Про очищення влади», встановлено, що [PERSON] не застосовуються заборони, передбачені частинами 3 і 4 ст. 1 даного Закону, що підтверджується такоє довідкою, наявною в матеріалах справи, від 22.01.2020 року. Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно з статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (ч.4 ст. 277 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України). Відповідно до статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 вказано на те, що спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація, і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 521/3841/21. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 756/4720/20. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. При цьому не є підставою для відповідальності за оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції та положенням ст. 30 Закону України «Про інформацію». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2023 року у справі № 523/19505/21 викладено висновок про те, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням». Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2023 року у справі № 759/16306/21-ц. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6 жовтня 2015 року). Правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. На відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. З врахуванням викладеного, суд вважає, що зважаючи на стилістику та виклад інформації у публікації в цілому, є підстави вважати, що відповідач висловив свої оціночні судження щодо ймовірної поведінки та намірів позивача, а викладена у публікаціях інформація, зокрема, щодо особи позивача та його поведінки, не може слугувати підставою для притягнення автора публікацій до цивільно-правової відповідальності. Незадоволення позивача змістом та формою висловлювання оціночних суджень не свідчить про порушення його прав. На підтвердження, що поширена інформація є виключно оціночними судженнями свідчить зміст самої позовної заяви [PERSON] , в якій він сам робить досить неоднозначні висновки за змістом оспорюваної публікації , як-то « кримінально-кланова система державного управління України» та робить виключно власні висновки щодо двох варіантів (???) розвитку події та наслідків , його власних власних намірів пререїзду в м.Миколаїв . Тобто сам позивач, який достовірно має знати, що в поширеній інформації є неправдивим, - робить двозначні висновки і тлумачить публікацію на власний розсуд - не кажучи вже про « пересіного читача», на думку якого він посилається у позові. Так, побудова конструкцій спірних виразів свідчить про те, що зазначена інформація є власною думкою, оціночним судженням, оскільки автор висловив лише власні переконання та погляди щодо ймовірної майбутньої поведінки [PERSON] (і то не самостійної, а разом з безпосередньо очільником Миколаївської ОДА- отже за зазначенням в публікації така поведінка позивача і не залежить виключно від бажань та намірів останнього) , а також надано критичну оцінку таким ймовірним намірам керівництва ОДА. Відповідач висловлював свою думку стосовно певних майбутніх дій [PERSON] та інших осіб, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних судженьмовно-стилістичні засоби. Таким чином, оспорювані висловлювання відносно особи позивача у публікаціях у мережі Інтернет на сторінці у Facebook є оціночними судженнями, оскільки відображають власні думки відповідача. Встановивши, що у контексті оскаржуваної інформації у цілому, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби, вона має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень відповідача щодо поведінки позивача, тому зазначена інформація не може бути підставою для притягнення автора публікацій до цивільно-правової відповідальності, наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Подібні висновки викладені у Постанові ВС від 09 листопада 2023 року у справі № 638/12898/19. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 725/5585/16-ц (провадження № 61-34549св18). Отже, поширені щодо [PERSON] оціночні судження не входять до категорії недостовірної інформації. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб, інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільствайого діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу. У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. ЄСПЛ на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що 10 стаття Конвенції обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. ЄСПЛ у рішенні від 02 червня 2016 року у справі «Інститут економічних реформ проти України» (заява № 61561/08), розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. У рішенні від 31 липня 2007 року у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 Конвенції вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства». З аналізу вказаних рішень вбачається, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії, обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Так, поширення інформації відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин був радником голови Миколаївської ОДА , тобто був публічною особою, яка в силу своєї публічності повинна бути готова до критики із значно ширшою допустимою межею. Як зауважив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19, відповідач не може бути притягнений до відповідальності за висловлення оціночних суджень щодо публічної особи, оскільки такі судження містять думки та критику дій посадової особи, яка має право на відповідь та спростування такої інформації. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] на час публікації оспорюваної інформації був є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ від 06 жовтня 2015 року у справі «Карпюк та інші проти України», заяви№ 30582/04, 32152/04, § 188). У пункті 43 рішення від 31 липня 2007 року у справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що «фундаментальною вимогою права дифамації (thelawofdefamation) є те, що для виникнення підстави для подання позову про дифамацію необхідно, щоб дифамація була звернена до конкретної особи. Якби усім державним посадовцям було б дозволено звертатися до суду з позовами про дифамацію через будь-яку заяву критичного характеру стосовно ведення державних справ, навіть у ситуаціях, коли до посадовця не зверталися на ім`я або в інший (такий, що може бути ідентифікований) спосіб, журналісти були б завалені позовами. Це не лише вилилося б у накладення надмірного і непропорційного тягаря на засоби масової інформації, що здійснювало б тиск на їхні ресурси та затягло б їх у нескінченні судові тяжби. Безсумнівно, це мало б ефект стримування, яке відчувала б преса, виконуючи роль рупора інформації та громадського охоронця порядку (watchdog)». Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. В пункті 19 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від27лютого 2009року №1«Про судовупрактику усправах прозахист гідностіта честіфізичної особи,а такожділової репутаціїфізичної таюридичної особи» роз`яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, представник позивача посилається на те, що наведена публікація поширена саме відповідачем, порушує особисті немайнові права позивача та негативно відображається на його честі і гідності, адже: напряму стосується позивача; поширена серед невизначеного кола осіб; містить твердження про вчинення позивачем злочину та інших правопорушень. Суд звертає увагу, що оспорювану інформацію, яка була поширена відповідачем, неможливо оцінювати без урахування контексту, у якому вона була поширена. Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст подій, які зумовили її поширення, суд вважає, що спірна публікація не містить фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою, критикою та оцінкою, наданою відповідачем. Суд не встановив підстав вважати, що оспорювана інформація, з огляду на її суб`єктивний і оціночний характер, контекст, в якому відбулося її поширення, та відомості про сторін цієї справи, є такою, що підлягає спростуванню в судовому порядку. Разом з цим, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом на відповідь. Аналогічні виснвоки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 570/592/15-ц та від 06 серпня 2025 року у справі № 646/1972/23 Так, оспорювана інформація є суб`єктивною думкою автора, та ця інформація не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. Викладена інформація є вираженням суб`єктивної думки автора. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом - але вислови у статті не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені. Хоча опублікована інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Позивач [PERSON] на час публікації перебував на посаді радника голови обласної державної адміністрації, тому межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, ніж щодо приватних осіб. Позивач як публічна особа повинен був усвідомлювати, що він самостійно та свідомо відкрив себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватися у формі, яка не є обов`язково приємною для нього, може бути навіть шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними. Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 756/3297/24 Крім того , щодо заявленого позивачем способу захисту порушеного права - то суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. (Рішення ЄСПЛ від 05.05.2011 (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правоє дєло» та Штекель проти України»; рішення ВСУ від 18.11.2009 у справі № 6-9993 св 09; постанова КЦС ВС від 10.10.2018 у справі № 757/8834/16). З огляду на викладене вище, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача, та порушує право на недоторканість ділової репутації, оскільки вони не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. За таких обставин, відсутні підстави й для задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача спростувати оспорювану інформацію. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору та оплату послуг правничої допомоги. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed