Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на наступні обставини. 18 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що 18 листопада 2017 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві складено відповідний актовий запис №2970. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , актовий запис №2302, складений 24 травня 2018 року Солом?янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 24.05.2018 року. Вказано, що рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначив, що наразі дитина проживає з матір?ю, однак у різний час у батьків були різні графіки проведення часу з дитиною. Та за загальним правилом дитина була 2 тижні у батька і 2 тижні у матері. Позивач завжди бажав встановити стабільний графік, який би забезпечував найкращі інтереси дитини та не порушував батьківських прав, проте відповідач хоче, аби графік був таким, який зручний їй відповідно до ситуації. Це не влаштовує позивача, адже він розуміє важливість нормального графіка для дитини, який відповідав би її інтересам, режиму, давав відчуття впевненості та безпеки і задовольняв би потреби у дозвіллі та достатньому спілкуванню з батьками. Також зазначив, що постійні перешкоди зі сторони матері, недотримання домовленостей і навіть погрози забрати дитину назавжди і заборонити їй бачитись з позивачем порушують його батьківські права. Розуміючи, що таку ситуацію необхідно виправляти та шукати рішення, позивач запропонував відповідачці, щоб дитина проживала з ним, а відповідачка забирала доньку на вихідні до себе, проте вона відхилила таку пропозицію. Коли дитина знаходиться у відповідачки, вона періодично (на 1-2 тижні) відвозить доньку до діда у м. Вараш у Рівненській області, а сама повертається до Києва, залишаючи дитину на діда. Вказав, що відповідачка поводить себе досить агресивно, багато лається в адресу позивача не цензурними словами, погрожує йому. Позивач переконаний, що те, як відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, наносить шкоду насамперед дитині. Наголошує на тому, що абсолютно неприпустимим є перешкоджання у розвитку таланту дитини, у проведенні якісного дозвілля. Відповідачка, влаштовуючи конфлікти з позивачем, часто не приділяє першочергову увагу гармонійному розвитку дитини, підтримці її здібностей та захоплень. Враховуючи маніпулятивну поведінку відповідачки, вчинення нею перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, а також зважаючи на інтереси дитини, її ставлення до кожного з батьків, позивач вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з батьками почергово, що унеможливить зловживання з боку відповідача, створить стабільну атмосферу у відношеннях з донькою та буде відповідати інтересам дитини, позитивно сприятиме психологічному і фізичному розвитку останньої. З огляду на викладене, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просив: - зобов?язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з дитиною, [PERSON] , [INFO] ; - визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком, [PERSON] , два тижні з матір?ю, [PERSON] ; - двотижневий період проживання дитини з кожним з батьків починається з 17:00 год. понеділка та завершується через два тижні о 17:00 год. понеділка; - по завершенні двох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір?ю, той з батьків, з ким вона проживала, зобов?язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків. 08.04.2024 ухвалою судді відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 13.09.2024 від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, де зазначено, що до моменту розірвання шлюбу та по час укладення шлюбу із новою дружиною [PERSON] не приймав участі у вихованні доньки [PERSON] та фактично самоусунувся від забезпечення останньої, як фінансово так і морально. Жодної підтримки за час перебування в декретній відпустці [PERSON] не надавав, а останні були змушені проживати та утримуватись за рахунок літніх батьків останньої. Просить суд визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] разом з матір?ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання доньки [PERSON] [INFO] з ї батьком [PERSON] - відмовити. 01.10.2024 ухвалою суду прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місце проживання дитини до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місце проживання дитини. 18.10.2024 до суду від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де зазначено, що для кожного пункту заперечень даному відзиві є характерним посилання на абсолютну необґрунтованість, недоведеність та голослівність тверджень позивачки за зустрічним позовом, яка не надає допустимих та належних доказів, які б обґрунтовували її позовні вимоги та дали б змогу задовольнити їх. Копія характеристики, додана до зустрічного позову, скоріше є підтвердженням обставин, описаних у первісному позові і вказує на активну участь позивача у освітньому процесі дитини. Незважаючи на всі перешкоди з боку відповідачки, позивач продовжує сумлінно виконувати свій батьківський обов?язок щодо забезпечення дитини, оплачує її гуртки, садочки, покриває витрати на її фізичний та духовний розвиток, її дозвілля, медичне обслуговування тощо. Адже для позивача його донька не може бути «предметом помсти» колишній дружині чи інструментом маніпуляцій - єдине, чого прагне батько - це забезпечити щасливе та благополучне дитинство для доньки, брати активну участь у її освіті, дозвіллі, піклуватися про її фізичний та духовний розвиток, давати їй достатню кількість батьківської любові та турботи. Відповідачка зовсім не налаштована на адекватне спілкування заради інтересів дитини, ставить своє особисте ставлення до позивача вище ніж потребу дитини у систематичному та регулярному теплому спілкуванню з батьком. Позивач вважає, що зустрічний позов є необґрунтованим, недоведеним, містить неправдиві твердження, і найголовніше - його вимоги не відповідають принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини, а тому зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. 18.10.2024 до суду від [PERSON] надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що відповідачка перешкоджає у спілкування батька з дитиною, вона постійно каже, що вивезе дитину за кордон, після чого позивач вже не буде з нею бачитись. Всупереч необхідності виконувати свій обов`язок щодо гармонійного розвитку дитини, відповідачка забороняє доньці відвідувати гурток з танців, до яких у дитини є талант і які вона дуже любить. Через такі її дії дитина вже не матиме змоги брати участь у змаганнях, що точно засмутить доньку. Більше того, відповідачка не лише забороняє батьку займатися розвитком дитини та водити доньку на улюблені гуртки, але й сама не збирається цього систематично робити. Більше того, з вересня дитина пішла до школи-садка, у який відповідачка влаштувала доньку без погодження позивача на повний день. А також відповідачка записала дитину на усі можливі гуртки в школі (англійська, логіка, хореографія, ансамбль, логопедія, карате) та гурток з танців в торговому центрі біля дому відповідачки. До цього відповідачка не займалась гуртками дитини. Позивач переконаний, що вона зробила це зокрема і для того, аби ускладнити перебування дитини у батька, оскільки школа знаходиться далеко від нього і це потребує багато додаткового часу і як наслідок батько не зможе вкладатися у графік дитини, щоб провести з нею гарно час після школи та гуртків, погуляти тощо. 26.12.2024 до суду надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю. 12.02.2025 до суду від [PERSON] надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що висновок органу опіки та піклування є необґрунтований та таким, що винесений без належного дослідження обставин справи та вивчення наявних доказів. 18.02.2025 протокольною ухвалою суду прийнято заяву [PERSON] про зміну предмета позову, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та його представник просили задовольнити первісний позов з підстав, викладених у ньому, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідачка за первісний позовом та позивачка за зустрічним позовом та її представник просили відмовити повністю у задоволенні первісного позову та задовольнити повністю зустрічний позов з підстав, наведених у ньому. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації просили розглядати справу за відсутності їх представники та винести рішення виходячи з інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 18 листопада 2017 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві серія [NUMBER] , актовий запис №2970. [INFO] у позивача та відповідачки народилася донька [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] , актовий запис № 2302. 20.03.2020 шлюб між сторонами був розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі № 760/34321/19. Позивач за первісним позов відповідач за зустрічним зазначив, що відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним перешкоджає позивачу за первісним позовом відповідачу за зустрічним у спілкуванні з дитиною, недотримується домовленостей стосовно побачень з дитиною, чинить перешкоди у відвідуванні дитиною її улюбленого гуртка, часто не приділяє першочергову увагу гармонійному розвитку дитини, підтримці її здібностей та захоплень. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач за первісним позов відповідач за зустрічним працює, має своє житло, проводить час з донькою, відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним цьому не перешкоджає. З інформації та документів, долучених до зустрічного позову вбачається, що дитина проживає з відповідачкою за первісним позовом позивачкою за зустрічним. Відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним працевлаштована, має стабільний дохід, має у власності квартиру, може забезпечити і матеріальні, і духовні потреби дитини. Дані обставини підтверджуються довідкою про доходи, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.06.2015, актом обстеження умов проживання від 21.06.2024. У процесі розгляду справи судом встановлено, що між сторонами склалися спірні правовідношення щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації №108-15939 від 26.12.2024, орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . У судовому засіданні малолітня [PERSON] пояснила, що вона любить і матір і батька, раніше займалася танцями, любить також малювати, проживає разом з матір`ю, не хоче щоб батьки сварилися, але на даний час хоче проживати разом з матір`ю, а не з батьком. Судом приймаються до уваги пояснення малолітньої [PERSON] . Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відносини, що виникають у процесі визначення місця проживання дитини, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, ратифікованими Україною, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені т..15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також відповідно до положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд вважає, що на даний час проживання дитини з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка за первісним позовом спілкуванню батька з донькою не перешкоджає. З огляду на вищенаведене та приймаючи до уваги ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, диференційовану прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, пояснення дитини, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю сприятиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved