Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана справа. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначено, що з 2003 року, спочатку разом із батьком [PERSON] , потім після його смерті [INFO] - самостійно продовжила проживання за адресою: [ADDRESS] . Інші особи за даною адресою відсутні, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 26.11.2024р. та довідкою про зареєстрованих у житловому будинку осіб 1.12.3-04/14340 від 20.11.2024р., виданою виконавчим комітетом Броварської міської ради Броварського району Київської області. Після смерті батька, позивач успадкувала за законом все належне йому майно, а саме : 3/6 частини будинку [ADDRESS] . Також позивачем зазначено, що згідно Інформаційної довідки з ДРРП №404891496 від 22.11.2024р., виданої виконавчим комітетом Броварської міської ради Броварського району Київської області, право власності на іншу частину будинку ні за ким не зареєстроване, тому співвласники будинку позивачу не відомі. Відповідно даних технічного паспорту від 05.06.2023р., житловий будинок садибного типу має загальну площу 113,2 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., має такі характеристики: А-1 будинок садибного типу, В вбиральня, К- колодязь, N огорожа. Реєстраційний номер вищевказаного об`єкта нерухомого майна: 2757505432060. Вважаючи себе відкритим, понад 10 років, користувачем спірної, чужої частини житлового будинку [ADDRESS] , яка утримує цілком будинок за власні кошти, сплачує витрати за комунальні послуги та здійснює поточні ремонти, позивач просить суд визнати за нею право власності на 3/6 частини вищевказаного житлового будинку за набувальною давністю. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 09 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному позовному провадженні. 01 липня 2025 року справу було прийнято до провадження судді Писанець Н.В. та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 29.09.2025р. Ухвалою суду від 29.09.2025р. було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 03.11.2025р., поряд з цим, витребувано спадкову справу щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовну заяву в повному обсязі, наполягала на її задовольнити. Представник відповідача Броварської міської ради Броварського району Київської області, сповіщений належним чином про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явився, надав відзив на позовну заяву, за змістом якого просив суд розглянути справу за відсутності їх представника та вирішити по суті на розсуд суду. Суд, вислухавши думку позивача, відзив представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, копію витребуваної спадкової справи №144/2023, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 337428746 від 29.06.2023р., вбачається наявність у позивача [PERSON] спільного часткового приватного права власності на 3/6 частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-1593, виданий 29.06.2023р., виданий Першою Броварською державною нотаріальною конторою. З копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] вбачається, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про зміну імені від 11.03.2016 року, актовий запис №20, виданий Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області - вбачається зміна прізвища позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З копії свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що [INFO] настала смерть останнього, про що Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ здійснено актовий запис №1293. За змістом акту обстеження житлово-побутових умов від 26.11.2024р. вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована та проживає [PERSON] . За змістом технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовленого на замовлення [PERSON] , станом на 05.06.2023р., вбачається наступна схема розташування будівель та споруд: А-1 будинок садибного типу; Д-2 будинок садибного типу незавершене будівництво без дозвільних документів; В- вбиральня; К-колодязь; N- огорожа. Матеріали спадкової справи №144/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , містять заяву [PERSON] про прийняття спадщини від 28.03.2023р., а також копію договору конкретного користування жилим будинком від 30.04.1998 року, відповідно до умов якого, [PERSON] та [PERSON] , які володіють у рівних частках жилим будинком [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, встановили порядок його користування. Також, відповідно до довідки Броварського бюро технічної інвентаризації №365 від 12.06.2023р., згідно архівних даних, станом на 31.12.2012р., власниками вищевказаного будинку є [PERSON] та [PERSON] . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої\~\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з частинами першою та четвертою\~статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За таких обставин, право власності за набувальною давністю виникає лише за сукупності обставин, зазначених у ч. 1\~ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Так, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності відповідно до\~ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відсутність добросовісності в позивача щодо заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені\~ст. 344 ЦК України. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі за № 910/17274/17, а також у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц від 15 травня 2019 року\~\~у справі № 729/608/17, від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 520/3015/16-ц від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. За таких обставин, суд зазначає, що оскільки є відомі позивачу спадкоємці, як законні власники спірного нерухомого майна, і позивачем не доведено відсутність їх претензій, тому відсутня добросовісність, як одна з обставин, яка необхідна у своїй сукупності для набуття права власності за набувальною давністю. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою\~ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог судом не знайдено, судовий збір залишається на позивачеві. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed