Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя.\~ Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову зазначено, що 31 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Смолінською селищною радою Маловисківського району Кіровоградської області, про що зроблено актовий запис за № 18. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 грудня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П. 02 лютого 2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 445. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] придбав квартиру в [ADDRESS] . Пунктом 1.9. вказаного договору встановлено, що дружина покупця - гр. [PERSON] , своєю заявою дала згоду на купівлю вказаної в договорі квартири за спільні кошти подружжя. За вказаною адресою з моменту реєстрації і на сьогоднішній день проживають сторони та їх донька. Оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, позивач вважає, що воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з викладеним позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою судді від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Від представника позивача, адвоката Осіпової Ю.Ю. надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог позивача. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом установлено, що 31 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Смолінською селищною радою Маловисківського району Кіровоградської області, про що зроблено актовий запис за № 18. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. У період перебування сторін у шлюбі була придбана квартира за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Яценко О.П. 02 лютого 2005 року, зареєстровано в реєстрі за № 445. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] придбав квартиру в [ADDRESS] . Пунктом 1.9. вказаного договору встановлено, що дружина покупця - гр. [PERSON] , своєю заявою дала згоду на купівлю вказаної в договорі квартири за спільні кошти подружжя. Оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, позивач вважає, що воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Відповідач погодилася з даними обставинами, визнавши позов. У відповідності до змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Ч. 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Положеннями ч. 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Правовий аналіз ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України та ст. 368, 372 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що нерухоме майно - квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, а також можливо визначити її частки. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо поділу майна подружжя є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved