Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач, 07 жовтня 2025 року звернувся з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити певні дії. \~ \~ \~ \~Свій позов\~мотивує,\~що рішенням\~Горохівського районного\~суду Волинської\~області від\~05\~жовтня 2020\~року у\~справі №155/960/20,\~що набрало\~законної сили\~04\~листопада 2020\~року,\~за ним визнано в порядку спадкування за законом першої черги право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Селянської спілки «Звиняче» розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163722, яка належить [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі рішення Горохівської районної державної адміністрації від 22 квітня 1997 року №120, спадщину після якої прийняв [PERSON] , як на спадкове майно [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Горохівської міської ради від 10 вересня 2025 року №52-68/2025 йому було відмовлено у виділенні земельної частки (паю) в натурі згідно сертифіката серії ВЛ № 0163722 за межами населеного пункту села Звиняче у зв`язку з тим, що згідно схеми поділу земель колективної власності селянської спілки «Звиняче» на земельні частки (паї) вільних земельних ділянок немає. Зазначає, що він має право на виділення земельної ділянки із земель запасу та резервного фонду, розташованих на території Горохівської міської територіальної громади Луцького району Волинської області оскільки є спадкоємцем бабусі [PERSON] . А тому просить суд виділити в натурі йому земельну ділянку (пай) у розмірі 2,97 умовних кадастрових гектарів, із земель, які перебували у колективній власності СС «Звиняче», відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0163722 від 30 травня 1997 року та відповідно до рішення Горохівського районного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року №155/960/20 за рахунок наявних земель сільськогосподарського призначення, в тому числі із земель резерву і запасу, розташованих на території Горохівської міської територіальної громади Луцького району Волинської області. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 09 жовтня 2025 року, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав наведених у позові. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в підготовчому судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. Вказував, що міська рада немає можливості самостійно надати позивачу земельну ділянку із земель резерву, а землі запасу на території Звиняченського старостинського округу відсутні. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. \~ \~ \~ \~Заслухавши сторони у справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ\~№0163722, підписаного головою Горохівської РДА Якимчук Г.В. 30 травня 1997 року, [PERSON] , яка проживає в селі Звиняче Горохівського району Волинської області на підставі рішення Горохівської районної державної адміністрації від 22 квітня 1997 року №120, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки «Звиняче» розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах\~без визначення\~меж цієї\~земельної частки\~в натурі\~(на\~місцевості). Сертифікат зареєстровано 2 червня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 212. Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року, яке не змінено та не скасовано та набрало законної сили 04 листопада 2020 року, позов задоволено та визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом першої черги право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Селянської спілки «Звинячі» розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163722 яка належить [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі рішення Горохівської районної державної адміністрації від 22 квітня 1997 року №120, спадщину після якої прийняв [PERSON] , як на спадкове майно [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням п`ятдесят другої сесії восьмого скликання Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 10 вересня 2025 року №52-68/2025 [PERSON] було відмовлено у виділенні земельної частки (паю) в натурі згідно сертифіката серії ВЛ № 0163722 за межами населеного пункту села Звиняче у зв`язку з тим, що згідно схеми поділу земель колективної власності Селянської спілки «Звиняче» на земельні частки (паї) вільних земельних ділянок немає. Із листа відділу № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокдастру у Волинській області від 02.10.2025 року №3-0.334-398/14-25 вбачається, що середній розмір та вартість земельної частки (пай) на території Звиняченської сільської ради Горохівського району станом на 01 січня 2025 року становить 2,75 умовні кадастрові гектари, вартість паю 12 316,70 грн, грошова оцінка земельної ділянки, враховуючи коефіцієнт індексації та коефіцієнт 1,756 та 1,051, 1,12 118 126,10 грн. Відповідно до інформації з листа відділу № 4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокдастру у Волинській області від 02.10.2025 року №3-0.334-397/14-25, станом на 01.01.2013 року на [PERSON] за цільовим призначенням - 01.03 для ведення особистого селянського господарства взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) ВЛ № 0163722 земельні ділянки не зареєстровані та державні акти не видавались. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом,\~що посвідчує\~право на\~земельну частку\~(пай),\~є сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай),\~виданий районною\~(міською)\~державною адміністрацією.\~Документами,\~що посвідчують\~право на\~земельну частку\~(пай),\~також є: свідоцтво\~про право\~на спадщину; посвідчені\~у встановленому\~законом порядку\~договори купівлі-продажу,\~дарування,\~міни,\~до яких\~додається сертифікат\~на право\~на земельну\~частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з\~ст.\~5\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»,\~сільські,\~селищні,\~міські ради\~в межах\~їх повноважень\~щодо виділення\~земельних часток\~(паїв)\~у натурі\~(на\~місцевості): розглядають\~заяви власників\~земельних часток\~(паїв)\~щодо виділення\~їм в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Повноваження реалізації права позивача на виділ землі в натурі, в силу вимог ст. 122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради. Указом Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 було визначено право на приватизацію земель, що знаходяться у користуванні сільськогосподарських підприємств та організацій, шляхом передачі цих земель у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам та у приватну власність тих, хто її обробляє. Організаціям землеустрою рекомендовано здійснювати у якомога коротші строки поділ земель, які передано у колективну власність, на земельні частки (паї) без виділення їх у натурі (на місцевості), а кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному виразі. Установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. У наступному Указі Президента України від 8 серпня 1995 №720/95 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відтак за змістом зазначених норм насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта. На виконання зазначених вище указів було прийнято ряд законів та підзаконних нормативних актів. Зокрема, Закон України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», постанови КМУ від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року №122 та спільний наказ Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства и продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року №47/172/48, Рекомендації по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджені 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України тощо. Зазначеними нормативним актами встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд. Відповідно до листа Державного комітету України по земельних ресурсах №14-17-2-П1580/4251 від 22 серпня 2001 року з урахуванням положень частини другої статті 3, частин четвертої і чотирнадцятої статті 5 Земельного кодексу України для забезпечення прав працюючих як виняток, землі резервного фонду можуть передаватися у колективну власність для забезпечення земельними паями громадян членів недержавних сільськогосподарських підприємств, які безпідставно (помилково) не були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю даного підприємства і на час його видачі були членами зазначеного підприємства. Колективне сільськогосподарське підприємство за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) звертається з клопотанням до місцевої ради стосовно передачі у колективну власність із земель резервного фонду у розмірі сумарної кількості земельних часток (паїв) даних громадян, які не отримали права на земельну частку (пай). Згідно із\~ст.\~1\~Закону України\~«Про порядок\~виділення в\~натурі (на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)»\~право на\~земельну частку\~(пай)\~мають колишні\~члени колективних\~сільськогосподарських підприємств,\~сільськогосподарських кооперативів,\~сільськогосподарських акціонерних\~товариств,\~у тому\~числі створених\~на базі\~радгоспів та\~інших державних\~сільськогосподарських підприємств,\~а також\~пенсіонери з\~їх числа,\~які отримали\~сертифікати на\~право на\~земельну частку\~(пай)\~у встановленому\~законодавством порядку; громадяни\~ спадкоємці\~права на\~земельну частку\~(пай),\~посвідченого сертифікатом; громадяни\~та юридичні\~особи України,\~які відповідно\~до законодавства\~України набули\~право на\~земельну частку\~(пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку, до яких відносяться також громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Судом установлено, що рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року за [PERSON] в порядку спадкування за законом першої черги визнано право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Селянської спілки «Звинячі» розміром 2,97 в умовних кадастрових гектарах відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0163722, яка належить [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі рішення Горохівської районної державної адміністрації від 22 квітня 1997 року №120, спадщину після якої прийняв [PERSON] , як на спадкове майно [PERSON] , який помер [INFO] . Разом з тим, ні [PERSON] , ні позивач не отримали державного акта на право власності на земельну ділянку та належний пай не було виділено у натурі. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» №899-IV підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Крім того, відповідно до статті 13 Закону № 899-IV нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю. У разі якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки . Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним. Договір оренди земельної ділянки, сформованої з невитребуваної земельної частки (паю), укладений відповідно до\~частини третьої\~цієї статті, у разі переходу такої земельної ділянки у комунальну власність припиняється через два роки з дня державної реєстрації права комунальної власності на неї (крім випадків, коли цим договором передбачено його припинення раніше). За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель). Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2028 року; виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами. Відтак, саме міська рада повинна здійснити заходи щодо відновлення права позивача. Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, враховуючи, що позивач успадкував право на земельну частку (пай) і як спадкоємець має право отримати відповідну земельну ділянку в натурі, а повноваження щодо реалізації такого права позивача, в силу вимог ст. 122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради, тому саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення за рахунок земель резервного фонду або земель запасу. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, за клопотанням позивача, сплачений судовий збір суд залишає за позивачем.

Outcome: approved