Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Представник позивача ПрАТ «СК «Уніка» - адвокат Білий В.С. звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 20351,59 грн, судовий збір у розмірі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 19 липня 2024 року між ПрАТ «СК «Уніка» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу Тойота, д.н.з. [NUMBER] . Договір укладено відповідно до Закону України «Про страхування». 17 жовтня 2024 року у м. Київ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Ягуар, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу Тойота, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб Тойота, д.н.з. [NUMBER] , що був застрахований ПрАТ «СК «Уніка» за договором добровільного страхування наземного транспорту №030106/4615/0000585. Згідно постанови Святошинського районного суду м.Києва від 14.11.2024 року по справі №759/22877/24 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На підставі заяви потерпілої особи, договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «Уніка» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 20 351,59 грн. Розмір страхового відшкодування дорівнює вартості відновлювального ремонту транспортного засобу Тойота, згідно розрахунку ТОВ «Саміт Моторз Україна» від 22 жовтня 2024 року. З огляду на викладене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 13 березня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Солом`янського районного суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2025 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 березня 2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання. Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, однак у позовній заяві міститься його клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 19 липня 2024 між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №030106/4615/0000585, предметом якого є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених цим договором. Об`єкт страхування - транспортний засіб марки «Toyota Rav 1 Hybrid», реєстраційний номер [NUMBER] . Загальна страхова сума за договором - 2 200 000 грн. 17 жовтня 2024 року приблизно о 13 год. 35 хв. у м. Києві, по вул. Берковецька, 6Д сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Jaguar», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував водій [PERSON] та транспортного засобу «Toyota», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, що керував автомобілем «Jaguar», державний реєстраційний номер [NUMBER] , є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. 21 жовтня 2024 року власник пошкодженого автомобіля [PERSON] звернулася до ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» із заявою №23394578330 про подію з ознаками страхового випадку згідно договору КАСКО №030106/4615/0000585/1. 13 листопада 2024 року ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на підставі заяви [PERSON] №23394578330 про подію з ознаками страхового випадку згідно договору КАСКО №030106/4615/0000585/1, рахунку №СР00-089373 від 22 жовтня 2024 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 20351,59 грн, згідно платіжного доручення №200737 від 13 листопада 2024 року. Покликаючись на те, що відповідача визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, позивач сплатив потерпілій розмір страхового відшкодування, просив стягнути з відповідача на користь позивача розмір сплаченого ним страхового відшкодування. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі статтею 993 ЦК України До страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 108 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Якщо договором страхування майна не передбачено інше, до страховика, який здійснив страхову виплату, в межах такої виплати переходить право вимоги (суброгація), яке страхувальник або інша особа, визначена договором страхування або законом, що одержала страхову виплату, має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Закону України «Про страхування», страховик за договором страхування зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором або законом строк. Відповідно до п.50 ч.1 ст.1 Закону України «Про страхування», страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства. Відповідно до ч.2 ст.94 Закону України «Про страхування» розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником або відповідно до законодавства під час укладення договору страхування або внесення змін до такого договору. У договорі страхування в межах страхової суми можуть визначатися ліміти відповідальності страховика за окремим об`єктом страхування, страховим ризиком або страховим випадком, групою страхових ризиків та/або страхових випадків тощо. Статтею 108 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик, який здійснив страхову виплату за договором страхування майна, має право вимоги до особи, відповідальної за заподіяні збитки, у розмірі здійсненої страхової виплати та інших пов`язаних із нею фактичних витрат. Згідно положень ст.1187 ЦК України, шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.108 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 20351,59 грн на відшкодування витрат зі сплати страхового відшкодування. Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке. За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, долучено копії: - договору доручення №1 ВНМ на правові (юридичні-консультативні) послуги від 01 листопада 2023 року, укладеного між ПрАТ «СК «Уніка» та ФОП [PERSON] ; - додаткової угоди №1 від 01 листопада 2023 року до Договору Доручення №1 ВНМ від 01 листопада 2023 року; - договору №2/23ю про надання правової допомоги від 02 листопада 2023 року, укладеного між Адвокатським бюро «Білий» та ФОП [PERSON] ; - додаткової угоди №1 до договору №2/23ю про надання правової допомоги від 02 листопада 2024 року; - додатку №2 до договору про надання правової допомоги №2/23ю від 02 листопада 2023 року - акту (звіту) прийому-передачі наданих послуг №1/36666 до Договору про надання правової допомоги №2/23ю від 01 листопада 2023 року, згідно якого вартість послуг бюро відповідно до п.1 додатку №1 до Договору складає 5000 грн. - довіреності № 13 від 06 січня 2025 року; - свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ХС №000229 від 14 серпня 2019 року. Положеннями п.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності судових витрат покладено саме відповідача. У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч.1 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, провадження № 12-14гс22). Відтак, заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн підтверджені належними доказами та визначені у договорі у вигляді фіксованої суми, а тому такий розмір не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, суд враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару суперечитиме принципу свободи договору. Враховуючи викладене, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 8028 грн на відшкодування понесених позивачем судових витрат (судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн).

Outcome: approved