Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

У квітні 2025 року керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся з позовом в суд в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Нападівська» про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації. Позов мотивовано тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у громадянки республіки Білорусь [PERSON] у приватній власності перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 0523480600:04:002:0007 площею 4,0303 га, що розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області. Реєстрацію права власності 09.06.2020 року за [PERSON] проведено на підставі рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі №143/1395/19, яким за нею визнано право в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) після смерті матері [PERSON] . У подальшому рішенням Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 29.05.2020 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність [PERSON] вищезазначену земельну ділянку. На момент успадкування зазначеної вище земельної ділянки, державної реєстрації права власності на неї та до теперішнього часу відповідачка [PERSON] є громадянкою республіки Білорусь. Відповідно до інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області за наявною інформацією та наявними обліками [PERSON] не значиться. Разом з тим, 12.06.2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано договір оренди вищезазначеної земельної ділянки між [PERSON] та ПСП «Агрофірма Нападівська», строк дії договору 10 років. Враховуючи, що [PERSON] , будучи громадянкою республіки Білорусь, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не відчужила її, як передбачено чинним законодавством, то є підстави для її конфіскації у власність держави. Обґрунтовуючи підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, вказує на те, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що відповідачка порушила визначену ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 ЗК України процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення та як іноземний громадянин не відчужила її упродовж року після набуття права власності. Посилаючись на наведені обставини, просить припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0523480600:04:002:0007 площею 4,0303 га, що розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області (колишньої Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.1-12). Ухвалою судді від 01.05.2025 року прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження (а. с. 48-50). 03.06.2025 року від представника позивача Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Карпишиної О.О. через систему «Електронний суд» надійшла заява, в якій він просить позов задовольнити (а.с.63, 64). 27.05.2025 року від представника третьої особи ПСП «Агрофірма Нападівська» адвоката Путіліна Є.В. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких він звертає увагу суду на те, що за положеннями чинного законодавства зміна власника земельної ділянки не призводить до припинення (розірвання) договору оренди землі. Спір просить вирішити на розсуд суду (а.с.59, 60). Ухвалою суду від 22.08.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.81, 82). Прокурор Липовецького відділу Немирівської окружної прокуратури Вінницької області Огірчук О.Ю. в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.100). Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи (а.с.83,92,94,99), в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, а тому суд на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд встановив наступне. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 18.12.2019 року у справі №143/1395/19 визнано за [PERSON] право в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.16, 17). Рішенням Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 29.05.2020 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0523480600:04:002:0007 площею 4,0303 га, що розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області (колишньої Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області) (а.с.20, 21). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.04.2025 року у громадянки республіки Білорусь [PERSON] у приватній власності перебуває земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0523480600:04:002:0007 площею 4,0303 га, що розташована на території Погребищенської територіальної громади Вінницького району Вінницької області (колишньої Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області). Державну реєстрацію права власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку проведено 09.06.2020 року на підставі рішення Андрушівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 29.05.2020 року (а.с.14). На момент успадкування зазначеної вище земельної ділянки, державної реєстрації права власності на неї та до теперішнього часу відповідачка [PERSON] є громадянкою республіки Білорусь (а.с.27). Відповідно до інформації Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області за наявною інформацією та наявними обліками [PERSON] не значиться (а.с.31, 32). Разом з тим, 12.06.2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПСП «Агрофірма Нападівська» зареєстровано право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди від 12.06.2020 року, укладеного із [PERSON] , строк дії договору 10 років (а.с.15, 22-25). Визначаючись із наявністю у прокурора підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ст.6 Конституції України\~передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією\~Конституцією\~межах і відповідно до законів України. Відповідно до\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Згідно із п. 3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції України\~в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~№ 1697-VII\~ (надалі Закон №1697-VII\~) здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно із ч.4\~ст.23 Закону №1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Частинами 1, 2\~ст. 4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до частин 3, 4, 5\~ст. 56 ЦПК України\~у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)). Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (частина друга\~статті 19 Конституції України). За ч.1 ст.145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель.\~ Відповідно до п. 1, п.п. 33 п. 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, зокрема, у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, як територіальний орган Держгеокадастру, є уповноваженим органом щодо здійснення державного контролю в частині дотримання вимог земельного законодавства та з урахуванням приписів ч.4 ст. 145 ЗК України суб`єктом звернення до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки. Із матеріалів справи вбачається, що керівник Немирівської окружної прокуратури звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із листом від 27.02.2025 року №54/1-157 вих-25, в якому просив повідомити, чи зверталося Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області із позовом до суду про припинення права власності [PERSON] на вказану вище земельну ділянку шляхом її конфіскації (а.с.33, 34). Листом від 04.03.2025 року №0-2-0.6-1314/2-25 Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило керівника Немирівської окружної прокуратури про те, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не в змозі належним чином здійснити повноваження щодо подання позовів до суду про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власників, яким такі земельні ділянки не можуть їм належати (а.с.35). В свою чергу листом від 28.04.2025 року №54/1-298 вих - 25 керівник Немирівської окружної прокуратури повідомив Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що за результатами виявленого порушення буде пред`явлено позовну заяву в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації (а.с.44). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18, незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки\~через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду\~сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади,\~свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади \~та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, правовий висновок про те, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, у тому числі з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору, міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15 та від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, та Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 926/14/19, від 1 червня 2021 року у справі №910/11956/20 та від 9 червня 2021 року у справі № 920/839/20. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив наявність у нього в розглядуваній справі підстав для представництва інтересів держави у суді в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги, що положення ст.ст.13, 14 Конституції України\~визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Разом із цим, відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 22 Земельного кодексу\~України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.\~130 цього Кодексу. Згідно із абзацом сьомим ч.1 ст.130 ЗК України іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.\~ Водночас, за змістом ч.4 ст.81 ЗК землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно\~до приписів\~частин1,\~2,\~4\~ст.145\~ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. \~У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Відповідно до пункту «е» ч.1 ст. 140 ЗК України однією із підстав припинення права власності на земельну ділянку є, зокрема, її не відчуження іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 41 Конституції України визначено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію, як одну з підстав припинення права власності. Згідно із ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом (ч. 2 ст. 354 ЦК України). Застосування до спірних правовідносин окреслених правових норм узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі № 568/823/23. Таким чином, ураховуючи, що, будучи громадянкою республіки Білорусь, [PERSON] упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, тобто з 09.06.2020 року по даний час, не відчужила її, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то суд погоджується із твердженням прокурора про наявність підстави для її конфіскації у власність держави. Щодо правомірності та пропорційності втручання держави у право власності відповідачки необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У практиці ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини (далі - Перший протокол), а саме: - чи є втручання законним; - чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; - чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Суд вважає, що звернення прокурора з вказаним позовом є законним, оскільки нормами ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділено прокурора правом на звернення до суду за захистом інтересів держави у випадку, коли захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Вимоги прокурора базуються на приписах ст.ст.81, 145 ЗК України не відчужені упродовж року землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, підлягають конфіскації за рішенням суду, тобто є законними в аспекті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав людини і основоположних свобод. Разом із тим, звернення прокурора з вказаним позовом до суду беззаперечно переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки реагування прокурора у даному разі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності використання іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яке відбувається з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Крім того, суд зважує на ту обставину, що втручання держави шляхом пред`явлення прокурором цього позову відповідає принципу «пропорційності», який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Новоселицький проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 01.06.2006). Підставою для представництва в суді інтересів держави став факт порушення законодавства при використанні іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення, який не відчужив її упродовж року після набуття права власності на неї. Дана процедура чітко передбачена чинним земельним законодавством, а норма ч. 4 ст. 81 ЗК України є імперативною та передбачуваною для відповідача. Суд констатує, що конфіскація належної на праві власності відповідачеві земельної ділянки не порушуватиме справедливої рівноваги між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства. З огляду на характер спірних правовідносин суд не вбачає невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Обраний спосіб захисту порушеного права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яку відповідачка незаконно використовує, є ефективним та належним способом захисту порушених прав держави. Зазначений спосіб захисту чітко визначений в ч. 4 ст. 81 ЗК України. Задоволення такого позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги керівника Немирівської окружної прокуратури, пред`явлені в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації підлягають задоволенню. Разом із тим, за змістом п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, серед іншого, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Відтак, суд також вважає за необхідне надати оцінку аргументам представника третьої особи ПСП «Агрофірма Нападівська» адвоката Путіліна Є.В. про те, що за положеннями чинного законодавства зміна власника земельної ділянки не призводить до припинення (розірвання) договору оренди землі, а тому згадана юридична особа матиме в подальшому право на користування спірною земельною ділянкою. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша\~статті 203 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Правочином, пов`язаним з набуттям прав на земельну ділянку, є, зокрема договір найму (оренди) земельної ділянки. У\~статті 792 ЦК України\~передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Майнові відносини, що виникають із договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного\~законодавства:\~ЗК України,\~Законом України «Про\~оренду землі». Відповідно до частини першої\~статті 93 ЗК України\~право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є\~Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої\~статті 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (стаття 3 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з частиною першою\~статті 4 Закону України «Про оренду землі»\~орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.\~\~ Відповідно до частини першої\~статті 5 Закону України «Про оренду землі»\~орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарями земельних ділянок можуть бути, зокрема громадяни і юридичні особи України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи, міжнародні об`єднання та організації, а також іноземні держави (пункт «в» частини другої\~статті 5 Закону України «Про оренду землі»). Згідно зі\~статтею 13 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі -\~\~це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Аналіз наведених норм\~Закону України «Про оренду землі», зокрема частини першої\~статті 4 Закону України «Про оренду землі»\~у взаємному зв`язку з положеннями пункту «в» частини другої\~статті 5 цього Закону, дає підстави для висновку, що орендодавцем земельної ділянки не можуть бути іноземці. Частиною першою\~статті 13 Конституцію України\~встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України). Згідно з частинами першою, другою\~статті 228 ЦК України\~правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів,\~ЦК України\~керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо тих, які стосуються суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. У статті 216 ЦК України\~зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Укладений між відповідачкою і ПСП «Агрофірма Нападівська» договір оренди спірної земельної ділянки порушує публічний порядок, оскільки стосується землі сільськогосподарського призначення як особливо цінної категорії, що є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону, власником спірної земельної ділянки є громадянка іноземної держави, якій вимогами закону заборонено передавати таку земельну ділянку в оренду, а тому суд дійшов висновку, що цей правочин є нікчемним. До близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 31 травня 2021 року у справі № 917/265/18 та від 12 березня 2025 року у справі № 568/823/23. Відповідно до\~частин 1,\~2\~ст.133\~ЦПК України\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За ч.1 ст.141 СК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене із відповідачки на користь Вінницької обласної прокуратури слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 3028 грн. 00 коп.

Outcome: approved