Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

24 червня 2024 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою, яку 24.07.2024 року була уточнена та просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання [PERSON] [INFO] , уродженця м. Білгород-Дністровського, Одеської області, який згідно паспорту Держави Ізраїль № [NUMBER] має ім`я [PERSON] , на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Стислий виклад позиції заявника. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що у листопаді 2021 року він звернувся до консульства України в державі Ізраїль за отриманням паспорту України, оскільки свій раніше виданий паспорт на території України він загубив. На підтвердження документування його паспортним документом [PERSON] надав копію свого свідоцтва про народження у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, де була проставлена відмітка про видачу йому паспорту. В порядку, передбаченому діючим законодавством, Радником посольства України у Державі Ізраїль з консульських питань Романом Котовичем, з метою підтвердження громадянства України у [PERSON] , були зроблені запити до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області. У відповідь, Управління ДМС листом №51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, повідомило, що згідно даних їх обліків громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. Також у вказаному листі зазначено, що згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: [ADDRESS] , будинкова книга не збереглась, тому перевірити реєстрацію громадянина [PERSON] не є можливим. На підставі вищевикладеного, ГУ ДМС України в Одеській області не змогло підтвердити громадянство України [PERSON] , [INFO] , уродженця Одеської області. На запит адвоката Козачук Ю.С. до Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України було отримано відповідь від 01.05.2024 року №48-01/546 про те, що матеріали про припинення громадянства України вказаної особи на розгляд Комісії при Президенті України з питань громадянства в установленому законом порядку не надходили. Також, на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла відповідь №8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я [PERSON] , [INFO] . Також, як вказує заявник, факт проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року додатково підтверджуються наступними фактами. [PERSON] навчався у загальноосвітній школі І-ІІІ ступеню №3 м. Білгород Дністровського, Одеської області, яку закінчив у 1994 році, про що свідчить його атестат про повну загальну середню освіту № [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. Також, [PERSON] навчався по класу кларнету у музичній школі-семирічці у м. Білгород-Дністровському, яку закінчив у 1991 році, що підтверджується Свідоцтвом №1198 від 25 травня 1991 року про її закінчення, копія якого знаходиться в матеріалах справи. З 01 липня 1994 року до 20 вересня 1994 року [PERSON] працював у МП «СПЕКТР» (м. Білгород-Дністровський) на посаді учня ливарника з пластмас. Починаючи з 01.11.1994 року [PERSON] був зарахований на курси перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих, де навчався до 30.12.1994 року. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON] , копія якої знаходиться в матеріалах справи. Після закінчення загальноосвітньої школи та завершення роботи у м. Білгород Дністровському, [PERSON] у 1995 році виїхав до Держави Ізраїль, де залишився на постійне проживання, а згодом набув ізраїльське громадянство, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Тож, на думку заявника, зазначені документи підтверджують той факт, що [PERSON] проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, а також те, що він був прописаний за адресою: [ADDRESS] та у грудні 1993 року документувався як громадянин України паспортом зразка 1974 року. Також заявник звертає увагу, що всі наведені вище обставини та докази, якими вони підтверджуються, не заперечуються заінтересованою особою ГУ ММС України в Одеській області. Відтак, у зв`язку з втратою заявником паспорту зразка 1974 року, документування [PERSON] паспортом громадянина України діючого зразка можливо лише за умови підтвердження ним в судовому порядку факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Також заявник вказує, що необхідність отримання судового рішення про встановлення факту проживання на території України для документування паспортом громадянина України діючого зразка не є передчасним, оскільки випливає з вимог наступних нормативно-правових актів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядок). Згідно пункту 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону,) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Щодо твердження представника ГУ ДМС в Одеській області про наявність спору у справі за заявою [PERSON] , то, як вказує заявник, у зв`язку з цим слід звернути увагу на постанову Верховного Суду від 28.09.2022 року в справі №139/122/14-ц де вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право. Отже, як вказує заявник, з врахуванням викладеного вище, можна дійти висновку про те, що у даній справі відсутній спір про право заявника, внаслідок чого відсутня і необхідність розгляду цієї справи у позовному провадженні. Представник зацікавленої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надав до суду письмові пояснення на дану заяву, в яких вказує наступне. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не погоджується із заявою [PERSON] та вказує, що у відповідності до закону України «Про громадянство України» гомаадянство України може бути набуто за територіальним походженням, якщо особа народилась чи постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України. Також представник вказує, що заявник [PERSON] із відповідними заявами до територіальних підрозділів Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою встановленого зразка не звертався, не надавав жодних документів, а отже, не використав усі можливості для отримання статусу громадянина України, тобто, вважають, що звернення заявника до суду є передчасним. Також представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вказує, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти встановлення факту, який просить встановити заявник, тому, в даному випадку наявний спір про право, і дана заява підлягає залишенню без розгляду, а спір має розглядатись у порядку позовного провадження. Процесуальні дії у суді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2024 було відмовлено у відкритті провадженні за заявою [PERSON] , зацікавлені особи Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Посольство України в Державі Ізраїль про встановлення факту, що має юридичне значення, в частині вимог про встановлення факту особи; заяву [PERSON] була залишена без руху, про що повідомлено заявника та надано заявнику строк в межах 10 днів з дня вручення копії ухвали суду для усунення недоліків. 24.07.2024 представником заявника адвокатом Козачук Ю.С. була надана до суд заява про усунення недоліків. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25.07.2024 провадження у даній справі відкрито, справа призначена до розгляду на 09 вересня 2024 року. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.01.2025 заявлено суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярському Олександру Олександровичу самовідвід від участі як головуючого по цивільній справі №495/5829/24. Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 486 від 13.03.2025 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа 495/5829/24 передана на розгляд судді Шевчук Ю.В. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.03.2025 цивільну справу № 495/5829/24 прийняти до провадження судді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2025 було направлено справу № 495/5829/24 за заявою [PERSON] , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, Посольство України в Державі Ізраїль, про встановлення факту проживання особи на території України до Верховного Суду з метою визначення її підсудності у порядку ч. 2 статті 316 ЦПК України. Ухвалою Верховного суду від 03.07.2025 було відмовлено у визначенні підсудності, справа повернута до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] повністю підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи, ГУ ДМС України в Одеській області, у задоволені заяви просив відмовити. Представник посольства України в Державі Ізраїль у судове засідання не з`явився, повідомлявся. Згідно з ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення. У судовому засіданні 22.10.2025, суд повідомив учасників провадження, що переходить на стадію ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 30.10.2025. Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №498. У 1994 році заявник [PERSON] закінчив загальноосвітню школу I- III ступенів №3 м. Білгород-Дністровського, Одеської області, що підтверджується копією атестату серії [NUMBER] , та додатком до атестата №003023. Згідно Свідоцтва Міністерства культури УРСР №4195 від 25.05.1991 року, [PERSON] закінчив музичну школу по класу кларнету. Згідно копії Трудової книжки серії [NUMBER] у матеріалах справи, з 01 липня 194 року до 20 вересня 1994 року [PERSON] працював у МП «СПЕКТР» м. Білгород-Дністровського, по посаді учня ливарника з пластмас, а з 01.11.1994 року по 30.12.1994 року [PERSON] навчався на кусах перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих. У 1995 році [PERSON] виїхав до Держави Ізраїль, де залишився на постійне проживання, а згодом набув ізраїльське громадянство. Згідно листа Управління ДМС №51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, у відповідності до баз даних їх обліків громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. Також у вказаному листі зазначено, що згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: [ADDRESS] , будинкова книга не зберіглась, тому перевірити реєстрацію громадянина [PERSON] не є можливим. Тобто, ГУ ДМС України в Одеській області не має можливості підтвердити громадянство України [PERSON] , [INFO] , уродженця Одеської області. На запит представника заявника - адвоката Козачук Ю.С. до Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України було отримано відповідь від 01.05.2024 року №48-01/546 про те, що матеріали про припинення громадянства України вказаної особи на розгляд Комісії при Президенті України з питань громадянства в установленому законом порядку не надходили. Також, на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшла відповідь № 8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я [PERSON] , [INFO] . Нормативно-правове обґрунтування. Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України. Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих не майнових прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. За приписами статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Висновки суду. Предметом розгляду даної справи є встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. Метою встановлення даного факту заявник зазначив зіткнення з проблемами пов`язаними з отриманням паспорта. Законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (на 13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Закон України "Про громадянство України" відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України. Пунктами 1 та 2 частини першої ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, правосуб`єктність громадян України, громадянство, правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначаються виключно законами. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Згідно з пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно доЗакону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні стосунки з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Заявник [PERSON] звертався до консульства України у Державі Ізраїль з питання його документування паспортом громадянина України. З метою підтвердження громадянства України радником Посольсвта України в Державі Ізраїль були зроблені запити до Управління ДМС в Одеській області. У відповідь на цей запит, Управління ДМС листом №51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, повідомило, що згідно даних їх обліків громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався. У зв`язку з відмовою в отриманні паспорта громадянина України, заявник змушений звернутись до суду за встановленням зазначеного факту в судовому порядку. Судом у судовому засіданні були досліджені надані заявником докази, такі як: атестат та додаток до атестата про повну загальну середню освіту № [NUMBER] кий підтверджує факт навчання [PERSON] у загальноосвітній школі І-ІІІ ступеню №3 м. Білгород Дністровського, Одеської області, яку закінчив у 1994 році; Свідоцтво №1198 від 25 травня 1991 року, яке підтверджує факт того, що [PERSON] навчався по класу кларнету у музичній школі-семирічці у м. Білгород-Дністровському, яку закінчив у 1991 році, копія Трудової книжки на ім`я [PERSON] , згідно якої заявник з 01 липня 1994 року до 20 вересня 1994 року працював у МП «СПЕКТР» (м. Білгород-Дністровський) на посаді учня ливарника з пластмас; а починаючи з 01.11.1994 року [PERSON] був зарахований на курси перукарів Білгород-Дністровського відділу Українського товариства глухих, де навчався до 30.12.1994 року. Також судом були досліджені лист Управління ДМС № 51100451518451.1.21 від 30.11.2021 року, згідно якого вказується, що згідно даних їх обліків громадянин [PERSON] , [INFO] , уродженець Одеської області, не значиться, та відповідно до інформаційної підсистеми «Заява про видачу паспорта громадянина України» ЄІАС УМП паспортом громадянина України не документувався; згідно інформації Білгород-Дністровського РВ ГУ МДС України в Одеській області, за адресою: [ADDRESS] , будинкова книга не зберіглась, тому перевірити реєстрацію громадянина [PERSON] не є можливим. Також судом була досліджена відповідь на запит адвоката Козачук Ю.С. до Департаменту з питань громадянства, помилування, державних нагород Офісу Президента України від 01.05.2024 року №48-01/546 про те, що матеріали про припинення громадянства України вказаної особи на розгляд Комісії при Президенті України з питань громадянства в установленому законом порядку не надходили; та відповідь на запит адвоката Козачук Ю.С. до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №8010.4-24352/80.3-24 від 30.05.2024 року, до якої була додана копія заяви про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданого ВВС Білгород-Дністровського РВК Одеської області на ім`я [PERSON] , [INFO] . Жодних зауважень чи заперечень з приводу цих доказів представником зацікавленої особи заявлено не було. Таким чином, з урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України, оскільки вказаний факт матиме для заявника юридичне значення при підтвердженні належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Що стосується тверджень представника зацікавленої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про заперечення проти встановлення факту постійного проживання заявника на території України за період станом на 24.08.1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, у зв`язку з чим, на їх думку, у справі наявний спір про право, суд зазначає наступне. Метою встановлення заявника факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право. Окрім того, суд звертає увагу на тойф акт, що Головне управління ДМС України в Одеській області є публічним органом, до компетенції якого належить питання щодо набуття громадянства. При цьому, будь-яких доказів, що внаслідок встановлення даного юридичного факту у межах даної справи будуть порушені особисті чи майнові права ГУ ДМС України в Одеській області, останнім не надано. Сама по собі незгода Головного управління ДМС України в Одеській області, як зацікавленої особи, з заявою [PERSON] не свідчить про наявність спору про право. Вищевикладене відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, від 31 липня 2024 року у справі № 523/16431/22. Посилання представника зацікавленої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на той факт, що заявник [PERSON] не звертався до територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України у досудовому порядку як на підставу для відмову у задоволенні заяви, є безпідставними з огляду на наступне. Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18) та у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22). Таким чином, суд приходить до висновку, що надані заявником докази є належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета доказування, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт проживання заявника на території України. Оскільки встановлення факту постійного проживання на території України має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорту громадянина України, то враховуючи наявність доказів на підтвердження постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved