Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 23.02.2022 № 2976807 в загальній сумі 102 351,20 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 20 000,00 грн, заборгованість за відсотками - 82 351,20 грн та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.02.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2976807, який вчинено в електронній формі та підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язання відповідно до договору виконав у повному обсязі, надав позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн, однак належного зустрічного виконання зобов`язань за договором не отримав. У подальшому, 10.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № ККЛУ-10082023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 23.02.2022 № 2976807, укладеним між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Оскільки строк повернення кредиту настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача 102 351,20 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що кредит у сумі 20 000,00 грн було отримано не у позивача, а у первісного кредитора - ТОВ «Лінеура Україна». Про перехід права вимоги на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідачка дізналася лише з ухвали суду про відкриття провадження, оскільки жодних повідомлень чи досудових вимог від первісного чи нового кредитора не отримувала. Позивач не надав доказів належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги відповідно до вимог договору та закону, а також не довів фактичного переходу права вимоги саме за зобов`язанням відповідача, оскільки до матеріалів справи долучено лише неповний договір факторингу та односторонньо складений витяг із реєстру боржників, який не підтверджує наявність у відповідача зобов`язань перед позивачем. [PERSON] також вказує, що договір споживчого кредиту № 2976807 укладався в електронній формі, але позивач не довів належну ідентифікацію особи позичальника, не надав доказів фактичного перерахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, а наданий лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не може вважатися належним доказом перерахунку коштів. Окремо відповідачка не погоджується з розрахунком заборгованості, відповідно до якого із суми кредиту 20 000,00 грн нараховано 82 351,20 грн відсотків. На її думку, вимога про стягнення такої суми суперечить положенням ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 509, 627 ЦК України, принципам справедливості, добросовісності та розумності. Посилається на постанову Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23, у якій визнано несправедливими умови договору, що передбачають стягнення непропорційно великих відсотків понад 50 % вартості отриманих коштів. Враховуючи наведене, відповідачка просить позовні вимоги задовольнити частково, відмовивши у задоволенні позову в частині стягнення відсотків. ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» подало до суду відповідь на відзив відповідачки, у якій просив визнати доводи останньої безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором. Позивач зазначає, що 10.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу № ККЛУ-10082023, на підставі якого до позивача перейшло право грошової вимоги до боржників, у тому числі до [PERSON] за договором споживчого кредиту від 23.02.2022 № 2976807. На підтвердження переходу прав надано копії договору факторингу, акта приймання-передачі реєстру боржників, витягу з реєстру та платіжного доручення про сплату ціни договору. Позивач вважає, що цих доказів достатньо, оскільки надання повного реєстру боржників обмежене вимогами про збереження банківської таємниці. Також наголошується, що відповідно до ст. 512, 516 ЦК України неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання, а лише покладає ризики на нового кредитора. У підтвердження наведено позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 06.02.2018 у справі № 278/1679/13-ц та від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15. Щодо заперечень відповідачки про недоведеність укладення електронного договору, позивач зазначає, що кредитний договір № 2976807 було підписано відповідачкою шляхом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та прирівнюється до письмової форми правочину. До матеріалів справи долучено кредитний договір, паспорт споживчого кредиту, анкету-заяву та довідку про ідентифікацію клієнта, у якій зазначено персональні дані відповідачки, номер телефону та одноразовий ідентифікатор. Це, на думку позивача, підтверджує, що саме [PERSON] уклала договір та погодилась із його умовами. Позивач посилається на усталену судову практику Верховного Суду (постанови від 14.06.2022 у справі № 757/40395/20, від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19), де підтверджено можливість укладення кредитних договорів шляхом використання одноразових електронних ідентифікаторів. На підтвердження факту видачі кредиту позивач посилається на повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахування коштів відповідачці. Зазначає, що відповідно до практики Верховного Суду (постанови від 30.11.2022 у справі №334/3056/15-ц, від 12.12.2024 у справі №298/825/15-ц) розрахунок заборгованості та супровідні платіжні документи є належними доказами існування боргу, навіть за відсутності банківських виписок. Щодо розміру відсотків позивач наголошує, що він встановлений договором і є наслідком вільного волевиявлення сторін. Згідно з п. 1.4 кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 1,99 % на день, а знижена - 0,4 % у межах програми лояльності. За розрахунками позивача, за період користування кредитом відповідачці нараховано відсотки в сумі 82 351,20 грн. У зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання з боку відповідача позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] подала заперечення на відповідь позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», у яких вважає доводи позивача необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними доказами. Вона зазначає, що позивач не довів факту переходу до нього права вимоги саме за її кредитним договором № 2976807, оскільки поданий витяг із реєстру боржників складений в односторонньому порядку, не містить підписів сторін і не може вважатися доказом відступлення права вимоги. Крім того, відсутні докази сплати позивачем ціни договору факторингу та належного повідомлення боржника про зміну кредитора. [PERSON] вказує, що позивач не підтвердив укладення електронного договору саме з нею, адже довідка про ідентифікацію не містить підпису відповідальної особи, відсутні докази надсилання одноразового ідентифікатора, а також не доведено, що сайт www.credit7.ua належав ТОВ «Лінеура Україна». Також відповідачка заперечує належність листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» як доказу видачі кредиту, оскільки він не підтверджує фактичного перерахування коштів на її рахунок. На її думку, вимоги про стягнення 82 351,20 грн відсотків за кредитом у сумі 20 000,00 грн є несправедливими та непропорційними, що суперечить ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і принципам добросовісності та розумності. Також відповідачка [PERSON] подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, заявлених представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у сумі 8 000,00 грн, вважаючи їх завищеними та необґрунтованими. На підтвердження своїх доводів указує, що представник позивача не надав детального опису наданих послуг, доказів їх виконання чи підтвердження оплати, що унеможливлює перевірку реальності заявленої суми. На думку відповідачки, витрати у розмірі 8 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, оскільки позов носить типовий характер і не вимагав значного обсягу роботи адвоката. З огляду на це, [PERSON] просить суд зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, що підлягають стягненню з неї, з 8 000,00 грн до 3 000,00 грн, як співмірну і розумну суму. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в особі свого представника Усенка М.І. 24.09.2025 через систему «Електронний Суд» звернулося до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача та витребувано інформацію в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачкою [PERSON] 14.10.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила задовольнити позов частково. Представником позивача Усенком М.І. 21.10.2025 подано відповідь на відзив. Відповідачкою [PERSON] 29.10.2025 подано заперечення, а також клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. У судове засідання представник позивача не з`явився, подавши 20.10.2025 та 28.10.2025 заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подавши 29.10.2025 заяву про розгляд справи без її присутності. ІІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] 23.02.2022 укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2976807 (надалі - кредитний договір). Відповідно до його умов кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн строком на 360 днів шляхом перерахування коштів кредиту на картку № [NUMBER] , а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування кредитом у строки, визначені договором. Пролонгація строку кредитування визначена розділом 4 до кредитного договору, відповідно до якого позичальник має право ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту шляхом укладення додаткового договору. Для продовження строку кредитного договору позичальник зобов`язаний сплатити нараховані відсотки за попередній період користування кредитом та, у разі наявності, - штрафні санкції. Відповідно до додатку до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту встановлено дату повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом 18.02.2023. Згідно із пунктами 1.1 кредитного договору, договір укладений в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) кредитодавця, а підтвердженням його укладення є використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який був відправлений на її номер мобільного телефону. Доказами цього факту є: довідка про ідентифікацію, згідно з якою [PERSON] акцепт договору здійснила шляхом підписання аналогом електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора «Н860» 23.02.2022 о 17 год 09 хв, який відправлено на номер телефону [NUMBER] . Пунктом 1.4.1 кредитного договору передбачено, що стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день, знижена - 0,40 % (п. 1.4.2). Суд також встановив, що після укладення договору кредитодавець виконав свої зобов`язання в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти у безготівковій формі шляхом перерахування їх на зазначену відповідачем банківську картку № [NUMBER] . Це підтверджується: повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке надає послуги з переказу коштів, про перерахування коштів на відповідну платіжну картку, а також інформацією АТ КБ «ПриватБанк», наданою на виконання ухвали суду. Разом із тим, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала. Вона не вносила регулярних платежів на погашення кредиту, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка склала 102 351,20 грн, із яких: заборгованість за основним боргом - 20 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 82 351,20 грн. Цей факт підтверджується розрахунком заборгованості позивача. Крім того, суд встановив, що 10.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладений договір факторингу № ККЛУ-10082023, згідно із яким новий кредитор (ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал») набув право вимоги до боржників попереднього кредитора, зокрема і до відповідача [PERSON] . Факт правонаступництва підтверджується: договором факторингу; витягом з реєстру боржників, переданим за актом приймання-передачі від 10.08.2023 (залишок тіла за кредитом - 20 000,00 грн, залишок по відсотках - 82 351,20 грн, загальна сума заборгованості -102 351,20 грн). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Із дослідженого судом договору від 23.02.2022 № 2976807 встановлено, що його укладено в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як встановлено судом, договір від 23.02.2022 № 2976807 укладений в електронній формі, що відповідає приписам ст. 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний сторонами, відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону, а саме: з боку позивача за допомогою факсимільного відтворення аналога підпису уповноваженої особи та відбитку печатки позивача, нанесених за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, а з боку відповідача за допомогою одноразового ідентифікатору, та за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З наданих матеріалів вбачається, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже, судом встановлено, що укладений між сторонами договір від 23.02.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2976807 відповідає вимогам закону. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження виконання ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язання за договором про надання коштів за умовами споживчого кредиту від 23.02.2022 № 2976807 позивач надав повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке надає послуги з переказу коштів, про перерахування коштів на платіжну картку, маска якої вказана в договорі. Також відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» 23.02.2022 на емітовану в банку карту [PERSON] здійснено переказ коштів як виплата займу в розмірі 20 000,00 грн. Отже, судом встановлено, що на виконання умов договору ТОВ «Лінеура Україна» надано [PERSON] кредитні кошти в розмірі 20 000,00 грн. Зазначений факт визнається й самою відповідачкою. Однак відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить - 20 000,00 грн за тілом кредиту та 82 351,20 грн - за відсотками. Відповідач контррозрахунку заборгованості суду не надав. За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З матеріалів справи судом встановлено, що ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» 10.08.2023 укладений договір факторингу № ККЛУ-10082023, згідно із яким новий кредитор (ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал») набув право вимоги до боржників попереднього кредитора, зокрема і до відповідача [PERSON] . Факт правонаступництва підтверджується: договором факторингу; платіжною інструкцією від 10.08.2023 № 72296; витягом з реєстру боржників, переданим за актом приймання-передачі від 10.08.2023, згідно якого залишок тіла за кредитом становив 20 000,00 грн, залишок по відсотках - 82 351,20 грн, загальна сума заборгованості -102 351,20 грн. ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 12.09.2025 направило на поштову адресу відповідача досудову вимогу про негайне погашення заборгованості за кредитним договором, в якій також повідомило про відступлення йому прав вимоги за вказаним кредитним договором первісним кредитором. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем факт отримання коштів за кредитним договором кредитним договором не спростовано, доказів погашення кредитної заборгованості суду або власного розрахунку за кредитним договором не надано. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, вживає заходів для виконання ними їх обов`язків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як установлено під час судового розгляду та оцінки зібраних доказів у їх сукупності, позивач надав належні та допустимі докази укладення з відповідачкою [PERSON] кредитного договору від 23.02.2022 № 2976807 в електронній формі, фактичного надання їй грошових коштів у сумі 20 000,00 грн та порушення відповідачкою взятих на себе договірних зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту і сплати процентів. Доказів, які б спростовували факт отримання коштів чи підтверджували належне виконання зобов`язання, відповідачкою не подано та контррозрахунку заборгованості до суду не надано. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] тіла кредиту в розмірі 20 000,00 грн. Водночас, оцінюючи заявлений до стягнення розмір процентів (82 351,20 грн), суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У постанові Верховного Суду від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: approved