Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Віньковецького районного суду із позовною заявою до [PERSON] про витребування майна, мотивуючи свої вимоги наступним. Згідно заповіту від 24.01.2020 року, посвідченого секретарем Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області та зареєстрованого в реєстрі за № 2, [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. 26.01.2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Кухарської Лілії Анатоліївни із заявою про прийняття спадщини та нотаріусом було заведено спадкову справу № 13-2021. За життя [PERSON] проживала в будинку [ADDRESS] і цей будинок належав їй на праві приватної власності. Однак, після заведення спадкової справи [PERSON] стало відомо, що зазначене домоволодіння належить [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2018 року, укладеного між ним та [PERSON] . Позивач вважає, що договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу є неукладеним, оскільки вона такий договір не підписувала. За заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 358 КК України, внесене до ЄРДР за № 12019240100000099 від 14.06.2019 року. Оскільки [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , то він є неукладеним, а відтак таке нерухоме майно (будинок з надвірними будівлями) мало б увійти до складу спадщини, на яке [PERSON] має право за заповітом. Позивач просить витребувати в [PERSON] на користь [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . Ухвалою судді Волкової О.М. від 06.05.2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.10.2023 року справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою від 26.10.2023 року, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, справу прийнято до провадження суддею [PERSON] та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 30.11.2023 року провадження у справі зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України. Ухвалою від 07.01.2025 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 10.02.2025 року по справі призначено посмертну судову почеркознавчу експертизу, а провадження зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою від 07.04.2025 року провадження у справі поновлено для виконання клопотання судового експерта. Ухвалою від 22.04.2025 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою від 17.07.2025 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 10.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну вимогу підтримав та пояснив, що [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , а тому договір є неукладеним. Вона заповіла йому все своє майно після своєї смерті, а тому просить витребувати у відповідача вказаний житловий будинок. Представник позивача [PERSON] позовну вимогу підтримав та пояснив, що всі експертизи підтвердили, що [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , а тому договір є неукладеним. На його думку [PERSON] заповіла позивачу все своє майно, а не конкретно визначене. Дійсно у заповіті перераховані хата, хлів, гараж, погріб, кухня, конюшня, баня, криниця. Ці будівлі розташовані в [ADDRESS] , підтвердженням чому є свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок та наданий ним відеозапис огляду даного домоволодіння. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовну вимогу не визнала, оскільки [PERSON] заповіла позивачу лише визначене у заповіті майно: хату, хлів, гараж, погріб, кухня, конюшня, баня, криниця. Інше майно не охоплене заповітом щодо позивача і належить за заповітом [PERSON] . [PERSON] мала у власності не лише житловий будинок по [ADDRESS] , а й житловий будинок по [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті своєї матері. Тому оскільки у заповіті не вказано який саме житловий будинок [PERSON] заповідала позивачеві, то ним не доведено його право на витребування житлового будинку по [ADDRESS] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 12.11.2006 року серія [NUMBER] , власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Загальна площа 158.0 кв.м., житлова площа 42.1 кв.м., житловий будинок А 60.7 кв.м., гараж Б 25.2 кв.м., хлів В 42.5 кв.м., погріб Г 7.6 кв.м., огорожа № 22.0 кв.м. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Нетечинецької сільської ради № 43 від 20.10.2006 року (Том № 2 а.с. 202). Реєстрація права власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] з 12.11.2006 року підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12475722 від 12.11.2006 року (Том № 2 а.с. 203). Згідно заповіту від 26.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою та зареєстрованого в реєстрі за № 440, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (Том № 1 а.с. 36). Згідно договору купівлі-продажу від 17.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою та зареєстрованого в реєстрі за № 970, [PERSON] продала [PERSON] домоволодіння - житловий будинок з верандою та надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] (Том № 1 а.с. 81). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 149770144 від 17.12.2018 року та № 444809623 від 24.09.2025 року за [PERSON] з 17.12.2018 року зареєстроване право власності на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1723028168206) загальною площею 136 кв.м., із них житловою 42,1 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Відомості про складові частини об`єкта нерухомого майна: житловий будинок з верандою, А-І; гараж, Б; сарай, В; погріб, Г (Том № 1 а.с. 82, Том № 2 а.с. 169). 14.06.2019 року [PERSON] звернулася до поліції із заявою про те, що у 2018 році [PERSON] підробив її підпис у документах, що стало підставою для виготовлення технічної документації на домогосподарство [ADDRESS] та підробив підпис у договорі купівлі-продажу даного домогосподарства, який їй належить, на підставі чого зареєстроване кримінальне провадження № 12019240100000099 за ч. 1 ст. 358 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.06.2019 року (Том № 1 а.с. 9). 24.01.2020 року [PERSON] склала заповіт, який посвідчений в.о. секретаря Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області Шкапоїд Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 2 (надалі Заповіт від 24.01.2020 року). Згідно змісту цього заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким усе її майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповідала у власність [PERSON] : хату, хлів, гараж, погріб, кухню, конюшню, баню, криницю (Том № 1 а.с. 28). [INFO] [PERSON] померла в с. Нетечинці Віньковецького району Хмельницької області, що підтверджується її свідоцтвом про смерть (Том № 1 а.с. 26). 26.01.2021 року позивач [PERSON] подав приватному нотаріусу Віньковецького районного нотаріального округу Кухарській Л.А. заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . 25.06.2021 року [PERSON] також подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи № 13-2021 до майна померлої [PERSON] (Том № 1 а.с. 24, 33). Судом була призначена судова почеркознавча експертиза примірника договору купівлі продажу від 17.12.2018 року, який був наданий відповідачем [PERSON] . Згідно висновку експерта № СЕ-19/123-22/8752-ПЧ від 23.11.2022 року та № 459/460/23-26 від 22.05.2023 року (за ухвалою про призначення додаткової посмертної судово-почеркознавчої експертизи) підпис у графі «Продавець» на другій сторінці у Договорі купівлі-продажу домоволодіння - житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. від 17.12.2018 року, зареєстрований за № 970, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (Том № 1 а.с. 115-117, 172-175). Також судом за клопотанням представника відповідача [PERSON] призначена судова почеркознавча експертиза примірника договору купівлі продажу від 17.12.2018 року, який був вилучений у приватного нотаріуса Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макарової Н.В. на підставі ухвали слідчого судді Віньковецького районного суду Хмельницької області від 17.09.2019 року і знаходився у матеріалах кримінального провадження № 12019240100000099. Згідно висновку експерта Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 18.06.2025 року № СЕ-19/124-25/7341-ПЧ підпис у договорі купівлі-продажу домоволодіння - житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Макаровою Н.В. від 17.12.2018 року, зареєстрованого за № 970, який міститься в матеріалах кримінального провадження № 12019240100000099, графі «Продавець» на другій сторінці цього договору виконаний не [PERSON] , а іншою особою (Том № 2 а.с. 119-122). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не підписувала жоден із примірників договору купівлі-продажу домоволодіння - житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Макаровою Н.В. від 17.12.2018 року, зареєстрованого за № 970. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала секретарем сільської ради, а потім сільською головою. Після виходу на пенсію підтримувала відносини з [PERSON] і остання повідомила, що вона попросила поштарку, яка приносила їй пенсію, знайти їй людину, яка б допомогала по господарству. Поштарка сказала, що таку допомогу може надавати її син - [PERSON] . Також [PERSON] повідомила, що поранила ногу та потрапила до лікарні. За час перебування у лікарні у неї з будинку зникли документи на будинок. Власишина говорила, що не укладала та не підписувала договір купівлі-продажу належного їй житлового будинку [PERSON] . Про наявний договір [PERSON] дізналась від [PERSON] , який сказав, що будинок належить йому і він не хотів бачити у будинку сторонніх осіб. З цього приводу [PERSON] звернулась до поліції. Проживала у будинку до своєї смерті. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 7.7 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. До аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 27.11.2024 р. по справі № 204/8017/17 (пункт 103). Також Велика Палата Верховного суду у пунктах 116, 117 постанови від 27.11.2024 р. по справі № 204/8017/17 дійшла висновку, що відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору Тому відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Представником відповідача не надано доказів на підставу підписання договору купівлі-продажу оспорюваного житлового будинку [PERSON] . Щодо належного способу захисту права особи, право власності на майно якої було зареєстровано за іншою особою внаслідок реалізації положень неукладеного договору. Належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою). Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21). З урахуванням наведених підстав позову позивач у цій справі наполягає на витребуванні належного йому житлового будинку у відповідача, вважаючи, що цей житловий будинок перебуває у володінні відповідача без установлених законом підстав. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 372/1684/14-ц). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)]. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти як реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)]. Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою особою (дивись пункт 151 постанови Великої Палати Верховного суду від 27.11.2024 р. по справі № 204/8017/17). Щодо права саме позивача на оспорюваний житловий будинок. Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Позивач у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , а тому є спадкоємцем, що прийняв спадщину за заповітом після її смерті відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тому позивачеві спадщина належить з часу відкриття спадщини, тобто дня смерті [PERSON] . У Заповіті від 24.01.2020 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження стосовно конкретного майна, а саме заповідала у власність [PERSON] : хату, хлів, гараж, погріб, кухню, конюшню, баню, криницю. У судомову засіданні представником відповідача доведено, що [PERSON] мала у власності два житлових будинка. Один розташований за адресою: [ADDRESS] , і належав їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області 12.11.2006 року серія [NUMBER] . Інший житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (нумерація будинку [ADDRESS] за даними сільської ради, а № 7 - нумерація на самому будинку), вона прийняла у спадщину після смерті матері - [PERSON] , але не оформила, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 360/001 щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Будинок належав [PERSON] на підставі закону у погосподарській книзі, що підтверджується довідками Нетечинецького старостинського округу Віньковецької селищної ради № 284 від 29.09.2025 року, № 286 від 30.09.2025 року та погосподарською книгою № 5 (Том 2 а.с. 180-184), тобто належав останній на підставі законодавства, що діяло на час виникнення права власності на будинок. За життя [PERSON] на вказаний житловий будинок право власності в порядку спадкування не оформила і не зареєструвала. Суд вважає доведеним позивачем та його представником, що у Заповіті від 24.01.2020 року [PERSON] зробила розпорядження саме щодо житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки цей житловий будинок містить всі перераховані у заповіті надвірні будівлі житлового будинку: хлів (сарай), гараж, погріб, кухню, конюшню, баню, криницю, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.11.2006 року серія [NUMBER] та оглядом даного домоволодіння, що зафіксований на відеофайлі об`ємом 22462 КБ та міститься на DVD+R диска Artex 4.7 GB/120MIN 16x (Том № 2 а.с. 214). А житловий будинок в [ADDRESS] , не має жодної надвірної будівлі, що підтверджується актом обстеження господарства від 23.09.2025 року (Том № 2 а.с. 213) та відеофайлом об`ємом 22771 КБ, який міститься на DVD+R диска Artex 4.7 GB/120MIN 16x (Том № 2 а.с. 214). Тому суд вважає, що позивач в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] прийняв спадщину за заповітом, яка складається з житлового будинку та надвірних будівель, загальною площею 136 кв.м., із них житловою 42,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , а обраний ним спосіб захисту свого порушеного майнового права у виді витребування данного житлового будинку із незаконного володіння відповідача є ефективним, а тому позов підлягає задоволенню. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У разі позбавлення власника володіння нерухомим майном таке введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому Реєстрі за відповідачем (дивись постанову Верховного суду від 29 серпня 2024 року по справі № 209/360/22). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп., сплата якого документально підтверджується квитанцією № 61 від 29.04.2022 року. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на проведення експертизи та витрати на професійну правничц допомогу. За проведення судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/123-22/8752-ПЧ від 23.11.2022 року позивач сплатив 1812 грн 32 коп., сплата яких підтверджується квитанцією АТКБ «Приватбанк» від 04.11.2022 року, а тому відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати на\~проведення експертизи у розмірі 1812 грн 32 коп. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Професійну правничу допомогу у даній справі позивачу надавав адвокат Потапов Олександр Омелянович відповідно до договору про надання правової допомоги від 28.08.2025 року. Згідно п. 3.2. Договору про надання правової допомоги від 28.08.2025 року гонорар адвоката становить 8000 грн. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України. Відповідачем та представником відповідача Кукурудзою Ю.М. клопотання про зменшення розміру судових витрат не заявлено. Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 р. у справі № 640/18402/19 сформував правовий висновок за яким розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником Позивача. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15 ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/12876/19). Крім того, згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного суду від 28.10.2019 р. у справі № 922/445/19 витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною або ж третьою особою чи тільки має бути сплачено. З огляду на умови договору про надання правової допомоги, а також враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участь у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 8000 грн 00 коп. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі\~ст.ст.\~202,\~203,\~207,\~387,\~638,\~657,\~1254,\~1268-1269\~ЦК України,\~ст.\~27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved