Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення коштів за розпискою. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що у період з 18 січня 2023 по 03 червня 2024 року [PERSON] , особисто надано у борг [PERSON] , грошові кошти на загальну суму 36000 (тридцять шість тисяч) доларів США. При отриманні вказаної суми грошових коштів Відповідач взяв на себе зобов`язання їх повернути в строк до 01.09.2024. Також умовами договору було визначено, що у випадку прострочення повернення боргу відповідач зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Про отримання грошових коштів у позику [PERSON] , надавав для позивача розписки про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, які датовані 18.01.2023, 30.10.2023, 02.01.2024, 03.06.2024, які Відповідач особисто написав та підписав. Станом на дату взятого на себе зобов`язання про повернення коштів (01.09.2024) та на дату подання позовної заяви до суду Відповідач позивачу позичені кошти не повернув. Незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів (суми позики), Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Позивач зазначає,що неодноразово намагався вести переговори з відповідачем про повернення своїх коштів, однак він злісно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань та не бажає повертати борг, а останній період часу взагалі намагається уникати зустрічей та розмов по телефону. На неодноразові звернення [PERSON] , з проханням виконання взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів коштів Відповідачем проігноровані. У зв`язку із не виконанням Відповідачем взятих на себе зобов`язань та, таким чином, порушенням законних прав та інтересів позивача, останній змушений звернутися до суду за їх захистом. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 25.06.2025 року. Ухвалою суду від 01 липня 2025 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою суду від 26 серпня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату та місце розгляду справи, але надав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити в його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов або будь-яких заперечень проти позову, а також доказів на підтвердження таких заперечень не надав. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому згідно\~ст.280 ЦПК України\~суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України. Так, судом достовірно встановлено, що\~з 18 січня 2023 по 03 червня 2024 року [PERSON] , особисто надано у борг [PERSON] , грошові кошти на загальну суму 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США. Про отримання грошових коштів у позику [PERSON] , надавав для позивача розписки про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути, які датовані 18.01.2023, 30.10.2023, 02.01.2024, 03.06.2024, які Відповідач особисто написав та підписав. Згідно письмових розписок написаних [PERSON] , при отриманні вказаної суми грошових коштів, відповідач взяв на себе зобов`язання їх повернути в строк до 01.09.2024. Також умовами договору було визначено, що у випадку прострочення повернення боргу відповідач зобов`язався сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. За суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З огляду на викладене, суд виходить з того, що між сторонами була дотримана форма договору позики та представленими борговими розписками від 18.01.2023, 30.10.2023, 02.01.2024, 03.06.2024 років, які видані [PERSON] , посвідчено факт отримання відповідачем від позивача у борг 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США на строк до 01.09.2024 року. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №\~686/18121/21\~(провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі №\~128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до чч.1 та 2\~ст.207 ЦК\~правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)). Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зібрані у справі докази свідчать про те, що в період з 18 січня 2023 по 03 червня 2024 року [PERSON] , отримав від [PERSON] , у борг грошові кошти у сумі 36000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.09.2024 року. Факт отримання відповідачем у борг вказаної суми грошових коштів підтверджено представленими позивачем оригіналами боргових розписок від 18.01.2023, 30.10.2023, 02.01.2024, 03.06.2024 років. Доказів того, що відповідач [PERSON] , повернув [PERSON] , вказаний борг матеріали справи не містять, а наявність у позивача оригіналів вказаних боргових розписок, відсутність доказів неправомірного заволодіння позивачем розписками свідчить про невиконання [PERSON] , свого обов`язку щодо повернення суми боргу до теперішнього часу. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суми позики згідно боргових розписок від 18.01.2023, 30.10.2023, 02.01.2024, 03.06.2024 років у сумі 36000,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно зі ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини третьої\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до правової позиції Великої Палати, що викладена у постанові від 16.01.2019року (справа № 373/2054/16-ц) зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті\~1046, абзацу першого частини першої статті\~1049 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47,55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у іноземній валюті, у розмірі 36000.00 доларів США., є обґрунтованими та підлягають стягненню у судовому порядку. Суд зазначає, що згідно ч.1\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Щодо вимог про стягнення пені за весь час прострочення зобов`язання суд встановив та врахував наступне. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Термін «користування чужими грошовими коштами»\~(стаття 536 ЦК)\~використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК). З 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вимоги позивача сплатити пені за порушення грошового зобов`язання заявлені за період з 02.09.2024 по 23.06.2025 рік, тобто в період\~дії в країні воєнного стану. Отже в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України\~вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за порушення грошового зобов`язання задоволенню не підлягають. Згідно з ч.ч.1, 3\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, оскільки сплата судового збору у даній справі була відстрочено до розгляду справи, з відповідача в порядку\~ст.141\~ЦПК України в дохід держави підлягає стягненню на користь держави судовий збір, обчислений у відповідності до вимог ст.ст.4,5,7 Закону України «Про судовий збір». Так, у відповідності до п.1) ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позову майнового харакетру з фізичних осіб підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що на день винесення рішення судом, офіційний курс гривні до долара США встановлено НБУ в розмірі 42,0836 грн/ за 1 долар, ціна позову становить 36000х42,0836 грн. = 1 515 009,60 грн, а тому розмір судового збору 15 140,00 грн. відповідно. На підставі викладеного,

Outcome: partial