Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

07 травня 2025 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Білошицькою М. В. та зареєстровано в реєстрі за №2072. Відповідно до умов Договору Позикодавець [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошові кошти у розмірі 870 000 (вісімсот сімдесят тисяч) гривень 00 копійок, що на дату укладання договору позики грошових коштів еквівалентно 34 000 (тридцяти чотирьом) тисячам доларів США. Грошові кошти, що є еквівалентом 34 000 (тридцяти чотирьом) тисячам доларів США, були передані [PERSON] 24 листопада 2016 року, що підтверджується умовами Договору. Згідно пункту 3.3. Договору підтвердженням факту передачі коштів Позикодавцем Позичальнику є підписання і нотаріальне посвідчення даного Договору, що свідчить про те, що Позичальник в повному розмірі отримав від Позикодавця вказані в п. 2.1. Даного Договору грошові кошти та перевірив їх справжність і платоспроможність. Пунктом 4.1. Договору визначено, що Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві всю суму грошових коштів, отриманих за даним Договором 24 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 5.1. Договору визначено, що Позичальник зобов`язується повернути позику шляхом передачі відповідних грошових коштів Позикодавцю з обов`язковою перевіркою грошових коштів на справжність та платоспроможність. Позика повертається готівкою в національній валюті України, у співвідношенні до курсу продажу долара США, встановленого НБУ на день повернення грошових коштів. Згідно із пунктом 5.2. Договору позика повертається одноразовим платежем двадцять четвертого листопада дві тисячі сімнадцятого року. Пунктом 5.4. Договору визначено, що підтвердженням передачі (повернення) коштів є розписка позикодавця про отримання коштів. Станом на момент звернення із позовом позичальник не повернув позикодавцю грошових коштів (позику) за Договором, внаслідок чого позикодавець змушений звернутися до суду. Часткової оплати (повернення) позичальник також не здійснював. Внаслідок чого в позичальника склалася заборгованість перед позикодавцем згідно Умов Договору та чинного законодавства. Відповідно до абзацу 2 пункту 7.1. Договору сторони домовились, що в строк до п`ятого грудня дві тисячі шістнадцятого року позичальник, в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, зобов`язується передати в заставу (іпотеку) забезпечення виконання зобов`язання позикодавцю рухоме та/або нерухоме майно, перелік якого додатково узгоджується сторонами, та укласти відповідний договір застави (іпотеки) з позикодавцем. У випадку ненадання майна в заставу (іпотеку) та неукладення договору застави (іпотеки) з вини позичальника, останній сплачує позикодавцю штраф в розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, що на день укладання договору становить 16810 (шістнадцять тисяч вісімсот десять) доларів США. У випадку не укладання договору застави (іпотеки) з вини позикодавця, штраф позичальником не сплачується. Позичальником не було укладено договір застави (іпотеки) ані в строк, визначений договором до 05.12.2016 року, ані до моменту звернення позикодавця із позовом до суду, внаслідок чого настав обов`язок позичальника, окрім суми основного боргу, додатково сплатити штраф, визначений умовами Договору. На підставі викладеного, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 129\~450,10 гривень заборгованості (боргу), що складається з: 1 300 000 гривень суми боргу; 1 356 187, 34 гривні інфляційних витрат (інфляційне збільшення); 183 273, 72 гривні пені; 289 989,04 гривні 3% річних згідно статті 625 ЦК України, а також судові витрати. Ухвалою Любомльського районного суду Волинської області від 19 травня 2025 року позовну заяву [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~коштів за\~договором позики прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] заявляє про пропуск позивачем [PERSON] строку позовної давності та просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності в частині вимоги щодо стягнення штрафу в розмірі 430 000 (чотириста тридцять тисяч) гривень. Твердження позивача, що розмір основного зобов`язання за договором позики грошей станом на 24.11.2017 року складає: 870\~000 гривень (передані кошти за договором позики грошей); 430 000 гривень (штраф за не укладення договору застави (іпотеки), а загальний розмір боргу станом на 24.11.2017 року складає 1 300 000 гривень, не відповідає ст. 625 ЦК України, оскільки відповідно до вказаної норми, пеня, інфляційні нарахування та 3% річних застосовуються лише до простроченої грошової суми зобов`язання, а саме до основної суми позики, тобто до 870 000 грн. На підставі цієї загальної суми (1 300 000 грн) позивач здійснює розрахунок інфляційних витрат, 3% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки (без жодних підстав для нарахування такого виду неустойки). Відповідно до п. 2.1. Договору позики грошей, розмір позики (сума позики) за даним договором становить 870 000 гривень. Це підтверджується і змістом ст. 1046 ЦК України, яка визначає, що сума позики - це грошові кошти, які позикодавець передає у власність позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Звертає увагу, що штраф у розмірі 430 000 грн, передбачений абз. 2 п. 7.1. Договору позики грошей, не є складовою частиною основної суми зобов`язання. Позивачем не надано жодних доказів, що не укладення договору застави сталося саме з вини відповідача. Строк позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення вказаного штрафу сплинув, що автоматично унеможливлює його включення до структури боргу. Таким чином, дії позивача, який включив розмір штрафу до загальної суми зобов`язання, слід розглядати як необґрунтовану спробу штучного збільшення обсягу заборгованості. Тому вважає, що розрахунок інфляційних витрат та трьох відсотків річних має здійснюватися лише на суму фактично переданої позики 870 000 грн., а не на завищену суму в розмірі 1 300 000 грн. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, інфляційного збільшення, нарахованої пені за несвоєчасне повернення суми позики, вказала, що до суми стягнення, яку позивач просить стягнути з [PERSON] , входить розмір пені в сумі 183 273, 72 грн, відповідно до розрахунку, зазначеного на сторінці 11 позовної заяви. Представник позивача не надав жодного обґрунтування щодо правомірності нарахування пені, зокрема не посилається на відповідні норми чинного законодавства або положення договору, які б передбачали можливість застосування такого виду неустойки. Договір позики грошей не містить положень, які передбачають відповідальність позичальника у вигляді сплати пені за порушення умов договору, а тому, для відповідача залишається не зрозумілим на якій підставі позивач нараховує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Позивач вказує, що ним не пропущено строків позовної давності для звернення із даною позовною заявою до суду, посилаючись на п. 12 та 19 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України. Такі твердження позивача не відповідають вимогам закону, оскільки навіть з урахуванням п. 12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України строк давності завершився 01.07.2023 року, в той час як п. 19 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України в редакції від 15.03.2022 року до даних відносин не застосовується, бо строк за ст. 257 ЦК України завершився 25.11.2020 року, тобто до введення воєнного стану, а п. 19 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України в редакції від 25.11.2023 року до даних відносин не застосовується, оскільки неможливо зупинити строк, який звершився. Тому беручи до уваги наведені обставини та факт пропущення позивачем строку позовної давності, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У судове засідання позивач не з`явився, свої інтереси доручив представляти представнику [PERSON] , який позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, наголосив, що відповідач визнала факт укладення договору позики та отримання грошових коштів. Крім того, адвокат вказав, що доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не можуть бути прийняті судом з огляду на те, що відзив подано з пропущенням встановленого строку. Інтереси відповідача, яка у судове засідання також не з`явилася, представляла адвокат Василевська К.В., яка просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з мотивів, викладених у поданих нею заявах по справі. З приводу заяви представника позивача про пропущення строку на подання відзиву відповідачем суд встановив таке. 19 травня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дня отримання вказаної ухвали. Поштове відправлення з копією ухвали про відкриття провадження у справі повернулося на адресу суду неврученим відповідачу у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Після того як Відповідачу стало відомо про наявність судового провадження з інших джерел, вона звернулася за правничою допомогою, унаслідок чого було укладено договір №333 з адвокатом Василевською К.М. 06 червня 2025 року представником Відповідача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №163/990/25, однак в Електронному суді серед матеріалів справи були відсутні позовна заява та додані до неї документи, у зв`язку з чим 11 червня 2025 року представником відповідача було подано повторне клопотання про надання доступу до матеріалів справи в електронному вигляді, які надійшли в електронний кабінет адвоката 13 червня 2025 року о 20:33, що підтверджується карткою про рух документу, наданою [PERSON] в додатках до відзиву. Наведене доводиться і довідкою Любомльського районного суду про доставку електронного документу від 07.05.2025 року в електронний кабінет представника відповідача, доставку підтверджено 14.06.2025 о 03:30:40 годині. Згідно ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Враховуючи наведене, строк подання відзиву слід відраховувати з першого робочого дня з дня ознайомлення з матеріалами справи - 16 червня 2025 року. Відповідно до фіскального чеку та накладної № 0505331232070 відзив було відправлено на адресу суду поштовою службою «УКРПОШТА» 30 червня 2025 року, в останній день строку, встановленого судом на подання такого відзиву. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 24 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Білошицькою М. В. та зареєстровано в реєстрі за №2072 (а.с. 18-19), факт укладення вказаного договору не заперечується і стороною відповідача. Відповідно до умов Договору Позикодавець [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошові кошти у розмірі 870 000 (вісімсот сімдесят тисяч) гривень, що на дату укладання договору позики грошових коштів еквівалентно 34 000 (тридцяти чотирьом) тисячам доларів США. Пунктом 4.1. Договору визначено, що Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві всю суму грошових коштів, отриманих за даним Договором 24 листопада 2017 року. Суд відхиляє доводи відповідача про пропущення строку позовної давності позивачем, з огляду на те, що строк позовної давності було продовжено дією карантину в Україні, що охоплює період з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року, та вподальшому - запровадженням режиму воєнного стану в Україні, що триває і дотепер. Оскільки з позовом позивач звернувся 07.05.2025 року, строк позовної давності не пропущений. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку шляхом направлення вимоги позичальнику або ж у судовому порядку. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами ст. 267 ЦК України визначено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Слід звернути увагу суду на позицію Верховного Суду, яка була викладена в постанові по справі № 679/1136/21 від 07 вересня 2022 року: «У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню. Тому, враховуючи практику застосування норм права Верховним Судом, в силу приписів, зокрема, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, має бути продовженим, а отже заява про застосування строків позовної давності має бути визнаною як передчасна та в її задоволені має бути відмовлено. Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, Позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни. Попри зазначену норму статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», де зазначається, що скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється, існує низка рішень рекомендаційного характеру, які були видані Радою Суддів України. Зокрема, 2 березня 2022 року РСУ опублікувала рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, де зазначила, що процесуальні строки по можливості продовжуються щонайменше до закінчення воєнного стану. Тому введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та подальше продовження режиму воєнного стану є об`єктивною та поважною причиною пропуску процесуальних строків, встановлених законом та судом. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 29 вересня 2022 р. у справі № 500/1912/22 дійшов висновку, що протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду». Окрім того, згідно розділу «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п.19, за змістом якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відповідно до\~абзацу 2\~пункту 7.1.\~Договору позики грошей, Сторони домовились, що в строк до п`ятого грудня дві тисячі шістнадцятого року Позичальник, в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, зобов`язується передати в заставу (іпотеку) забезпечення виконання зобов`язання (іпотеку) Позикодавцю рухоме та/або нерухоме майно, перелік якого додатково узгоджується сторонами, та укласти відповідний договір застави (іпотеки) з Позикодавцем. У випадку ненадання майна в заставу (іпотеку) та не укладення договору застави (іпотеки) з вини Позичальника, Позичальник сплачує Позикодавцю штраф в розмірі 430000 (чотириста тридцять тисяч) гривень, що на день укладання договору становить 16810 (шістнадцять тисяч вісімсот десять) доларів США. У випадку не укладання договору застави (іпотеки) з вини Позикодавця, штраф Позичальником не сплачується. Представник позивача вказує, що позичальником не було укладено договір застави (іпотеки) в строк, визначений договором до 05.12.2016 року, внаслідок чого позичальник, окрім суми основного боргу, повинен додатково сплатити штраф, визначений умовами Договору. Однак позовна заява не містить жодного документа, зі змісту якого вбачалося б, що договір застави (іпотеки) не укладений у строк до 05.12.2016 року з вини відповідача. Позовна заява не містить відомостей про те, які саме активні дії вчинялися позивачем для укладення договору застави (іпотеки) у строк до 05.12.2016 року. Позивач не звертався до відповідача з пропозицією узгодити перелік майна, що має бути передане в заставу, не цікавився щодо наявності у відповідача у власності нерухомого чи рухомого майна. Тобто, з моменту укладення договору позики грошей та наступні 8,5 (вісім з половиною) років позивач не вчиняв жодних дій, направлених на отримання майна в заставу (іпотеку) в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошей. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, позивачем не надано жодних доказів, що не укладення договору застави нерухомого майна в забезпечення виконання зобов`язання та не передання майна за таким договором відбулося з вини відповідача, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Крім того, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стверджено, що відповідач об`єктивно була позбавлена можливості укласти вказаний договір застави (іпотеки), оскільки у [PERSON] відсутнє будь-яке нерухоме майно, що об`єктивно позбавляє відповідача можливості укласти вказаний договір застави, про що позивач, укладаючи договір, не міг не знати. Враховуючи наведене, вбачається, що мета договору застави (іпотеки) в такому випадку не відповідає його правовій природі та спрямована на створення штучного механізму для збільшення суми заборгованості, а не як спосіб забезпечення виконання зобов`язання, а отже, така умова договору є недійсною. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п.1\~ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин\~не створює\~юридичних наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. Згідно ч.1\~ст.\~217\~цього Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (1046 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 вказаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України). Відповідно до\~ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з невиконанням боржником грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню, а також три проценти річних від простроченої суми та здійснив розрахунок заборгованості, відповідно до якого загальна заборгованість [PERSON] складає 3\~129\~450,10 грн. (1\~300\~000,00 грн. сума боргу, 1\~356\~187,34 грн. інфляційне збільшення, 183\~273,72 грн. пеня, 289\~989,04 грн. 3% річних). Оскільки договором Позики не передбачено відповідальності Позичальника у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання, то в такому випадку застосовуються наслідки порушення умов договору, передбачені статтею 625 ЦК України (сума боргу визначається з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми). Представник позивача не надає жодного обґрунтування щодо правомірності нарахування пені, зокрема не посилається на норми чинного законодавства або положення договору, які б передбачали можливість застосування такого виду неустойки, що свідчить про безпідставність позовної вимоги про стягнення з відповідача 183\~273,72 гривень заборгованості у вигляді пені. Змістом ст. 1046 ЦК України стверджується, що сума позики це грошові кошти, які позикодавець передає у власність позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути. Відповідно до п.2.1. Договору позики грошей, розмір позики (сума позики) становить 870\~000 гривень; штраф у розмірі 430\~000 грн., передбачений п.7.1 Договору позики за не укладення договору застави та не передання майна Позичальником за таким договором в забезпечення виконання зобов`язанння не входить до основної суми боргу, а відтак, включений позивачем до суми, на яку нараховано інфляційні втрати та 3% річних помилково. Наслідки прострочення виконання зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних повинні застосовуватися лише до основної суми позики, тобто до 870\~000 гривень. Крім того, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, здійснювався за період часу з грудня 2017 року по травень 2025 року. З 24 лютого 2022 року в Україні діє правовий режим воєнного стану, введений Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Відповідно до п.18 Перехідних Положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи наведені норми, нараховані позивачем з 24 лютого 2022 року (включно) індексація та 3% річних підлягають списанню позикодавцем, а відтак, в цій частині заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають. Зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного законодавства, суд з викладених підстав і мотивів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в сумі отриманих відповідачем коштів за договором позики, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, нарахованих з 25 листопада 2017 року по 23 лютого 2022 року. Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з\~1 по\~15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з\~16 по\~31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з\~1 по\~15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з\~16 по\~31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від\~17.07.2012 № 01-06/928/2012). Розрахунок інфляційних витрат (період індекс інфляційних втрат) за період прострочення з 25.11.2017 по 23.02.2022: Грудень 2017 року 101,00; січень 2018 - 101,50; лютий 2018 - 100,90; березень 2018 - 101,10; квітень 2018 - 100,80; травень 2018 -1 00,00; червень 2018 - 100,00; липень 2018 - 99,30; серпень 2018 - 100,00; вересень 2018 - 101,90; жовтень 2018 - 101,70; листопад 2018 - 101,40; грудень 2018 - 100,80; січень 2019 -101,00; лютий 2019 - 100,50; березень 2019 - 100,90; квітень 2019 - 101,00; травень 2019 - 100,70; червень 2019 - 99,50; липень 2019 - 99,40; серпень 2019 - 99,70; вересень 2019 - 100,70; жовтень 2019 - 100,70; листопад 2019 - 100,10; грудень 2019 - 99,80; січень 2020 - 100,20; лютий 2020 - 99,70; березень 2020 - 100,80; квітень 2020 - 100,80; травень 2020 - 100,30; червень 2020 - 100,20; липень 2020 -99,40; серпень 2020 - 99,80; вересень 2020 - 100,50; жовтень 2020 - 101,00; листопад 2020 - 101,30; грудень 2020 - 100,90; січень 2021 - 101,30; лютий 2021- 101,00; березень 2021 - 101,70; квітень 2021 - 100,70; травень 2021 - 101,30; червень 2021 - 100,20; липень 2021 - 100,10; серпень 2021 - 99,80; вересень 2021 - 101,20; жовтень 2021 - 100,90; листопад 2021 - 100,80; грудень 2021 - 100,60; січень 2022 - 101,30; лютий 2022 - 101,60. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.37152812. Інфляційне збільшення: 870 000,00 x 1.37152812 - 870 000,00 = 323 229,47 грн. Сума 3% річних за період прострочення з 25.11.2017 по 23.02.2022 = 110\~907,12 грн. Розрахунок 3% річних від простроченої суми боргу здійснюється за такою формулою: (Сума боргу * Кількість днів прострочення*3%) / (кількість днів у році) = 3% річних З 25.11.2017 по 31.12.2017 870 000*3%*37/365 = 2\~645,75 грн. З 01.01.2018 по 31.12.2018 870 000*3%*365/365 = 26\~100 грн. З 01.01.2019 по 31.12.2019 870\~000*3%*365/365 = 26\~100 грн. З 01.01.2020 по 31.12.2020 870\~000*3%*365/365 = 26\~100 грн. З 01.01.2021 по 31.12.2021 870\~000*3%*365/365 = 26\~100 грн. З 01.01.2022 по 23.02.2022 870\~000*3%*54/365 = 3\~861, 37 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 1\~304\~136,59 гривень, що складається з основної суми боргу у розмірі 870\~000 гривень, суми інфляційний витрат у розмірі 323 229,47 гривень та трьох відсотків річних у сумі 110 907,12 гривень. Відповідно до норм ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно 41,67% задоволених позовних вимог, що складає 6\~308,84 гривень. Розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою представника відповідача слід вирішити протягом п`яти днів після отримання відповідачем ухваленого рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial