Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

До Нововодолазького районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ КРАСНОГРАДСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, який діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а також неповнолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ КРАСНОГРАДСЬКОГО РАЙОНУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ,- «Про позбавлення батьківських прав», на обґрунтування якого зазначено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ,- та має 3 дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 21.09.2018 року, де в графі батько зазначений громадянин України [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 05.07.2012 року, де в графі батько зазначений громадянин України [PERSON] ; та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданим Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 19.02.2020 року, де в графі батько зазначений громадянин України [PERSON] . Мати дітей [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 26.03.2021 року. Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 26.12.2019 року (справа № 631/1035/18) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відібрані у батьків без позбавлення батьківських прав. Після отримання юридичного статусу [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , влаштовані до дитячого будинку сімейного типу на території Чугуївського району згідно з розпорядженням голови Чугуївської районної державної адміністрації № 170 від 16.06.2020 року. Відповідачем [PERSON] не усунені причини, які перешкоджали належному вихованню дітей, заяви про повернення дітей до Служби у справах дітей Старовірівської сільської ради не надходило.Тому просили позбавити батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а. с. 1 - 4). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 6383/24-вх від 28.08.2024 року, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1382/24 (провадження № 2/631/575/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (1, 23). На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на які отримав 10.10.2024 року за вхідним № ЕП-1836/24-вх (а. с. 24, 25, 26). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 11.10.2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі й розпочато підготовчий розгляд справи (а. с. 27 - 31). 13.02.2025 року за вхідним № 841/25-вх третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ надала Висновок органу опіки та піклування Старовірівської сільської ради «Щодо доцільності позбавлення батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] », зареєстрованого за вихідним № 2869/02-33 від 25.09.2024 року (а. с. 67 - 68). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 20.05.2025 року, підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду (а. с. 85 - 91). В судове засідання представник позивача ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, натомість голова ради в порядку самопредставництва юридичної особи надіслав заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-271/25-вх від 28.02.2025 року, із клопотанням про розгляд справи за їх відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог повністю (а. с. 120, 121, 73 - 74). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надсилав, жодних клопотань не надавав (а. с. 120, 123 - 124). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ - начальник Несміян В. - у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 4008/25-вх від 10.07.2025 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а. с. 120, 122, 100, 101). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у всіх учасників справи свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів провадження. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 цивільного процесуального кодифікованого акта України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Натомість частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Правилом частин 8 - 11 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України унормований прядок, за яким особи вважаються повідомленими належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Зокрема, у відповідності до пунктів 1 та 4 частини 8 наведеної вище статті днем вручення судової повістки вважається день вручення судової повістки під розписку та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Проте відповідно до змісту частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України судом 20.10.2025 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи й вирішено за можливе розглянути її на підставі наявних в ній доказів, за наслідками чого суд перейшов до стадії ухвалення заочного рішення, про що не заперечувала сторона позивача. Вказане узгоджується з правозастосовною практикою касаційного суду, який неодноразово зауважував на те, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача разом із третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого повторно 21.09.2018 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного захисту Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , про що 20.06.2017 року Виконавчим комітетом Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис № 11, та його батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). Згідно із свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданим 05.07.2017 року Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] народилась [INFO] , про що 05.07.2012 року складено відповідний актовий запис № 14, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 9). Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого повторно 19.02.2020 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , про що 13.07.2010 року Старовірівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області складено відповідний актовий запис № 18, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади № 2024/006383183, сформованим 31.05.2024 року о 10 годині 13 хвилин та виданим за відомостями, отриманими від Старовірівської територіальної громади на підставі заяви законного представника [PERSON] від 31.05.2024 року, [PERSON] зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 13). Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/006383600, сформованим 31.05.2024 року о 10 годині 18 хвилин та виданим за відомостями, отриманими від Старовірівської територіальної громади на підставі заяви законного представника [PERSON] від 31.05.2024 року, підтверджений факт реєстрації [PERSON] за адресом: [ADDRESS] (а. с. 14). З витягу з реєстру територіальної громади № 2024/006383334, сформованого 31.05.2024 року о 10 годині 15 хвилин та виданого за відомостями, отриманими від Старовірівської територіальної громади на підставі заяви законного представника [PERSON] від 31.05.2024 року, вбачається, що [PERSON] , зареєстрована за адресом: [ADDRESS] (а. с. 15). Заочним рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 26.12.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 631/1035/18 (провадження № 2/631/410/19) позов Виконавчого комітету Старовірівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про відібрання дітей від батьків без позбавлення батьківських прав задоволено та відібрано: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від батьків: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,- без позбавлення батьківських прав та передано їх Службі у справах дітей Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області для влаштування до державних дитячих закладів відповідно до віку та медичних показань дітей (а. с. 16 - 19). Відповідно до Свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого повторно 26.03.2021 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] померла [INFO] у віці 39 років у селищі Палатки Нововодолазького району Харківської області, про що 02.02.2021 року складено відповідний актовий запис № 49 (а. с. 20). З довідки (характеристики), виданої старостою Слобожанського старостинського округу Бондаренко А. за вихідним № 244 від 24.07.2024 року, [PERSON] , [INFO] , народився у селі Першотравневе Дворічанського району Харківської області. З 10.02.1991 року зареєстрований в [ADDRESS] , де і проживає на даний час зі своєю співмешканкою [PERSON] . На території сільської ради не працює, компрометуючими даними відносно нього не володіють (а. с. 22). Відповідно до розпорядження № 170 від 16 червня 2020 року, виданого головою Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Лободенка С. , «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї [PERSON] та влаштування дітей позбавлених батьківського піклування», [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , влаштовано до дитячого будинку сімейного типу на базі родини [PERSON] на виховання та спільне проживання (а. с. 21). Як убачається з висновку органу опіки та піклування Старовірівської сільської ради «Щодо доцільності позбавлення батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] », зареєстрованого за вихідним № 2869/02-33 від 25.09.2024 року, підписаного головою Старовірівської сільської ради Біндусом М. та затвердженого рішенням Виконавчого комітету ради № 400 від 25.09.2024 року, Старовірівська сільська рада як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а. с. 67 - 68, 66). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 - 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 - 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі. Крім того, за відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ найменування позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, не містять зазначення району та області, тому суд вважає за необхідне у судовому рішенні вказати вірне, тобто за даними держаної реєстрації, найменування учасників справи. Доходячи такого, суд не вважає критичним та таким, що впливає на суб`єктний склад учасників справи, зазначення у позовній заяві разом із найменуванням юридичних осіб - позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - району та області. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) та Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Відповідно до змісту частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України обумовлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З приписів статей 51 та 52 Основного Закону нашої Держави, пункту 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 6, 8 та 11 - 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живонародженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я, а також право на сімейне виховання та збереження сімейних зв`язків. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно із частинами 1 і 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частинами 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятою 20.11.1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 цієї Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до змісту статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22.11.2023 року в справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 19.02.2024 року в справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23) та від 21.02.2024 року в справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23). Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 статті 8 наведеного Закону також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як чітко обумовлено у частині 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Крім того, у своєму рішенні у справі «Ілля Ляпін проти Росії», ухваленому 30.06.2020 року (заява № 70879/11) Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зав`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень частини 1 статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Серед батьківських обов`язків чинне законодавство України відокремлює обов`язки з виховання дитини, піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, а також поважати дитину (частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України). Частиною 5 цієї ж статті визначено, що передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. З огляду на положення частини 3 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У свою чергу, положення частини 4 зазначеної статті передбачають, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тотожне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав". Тлумачення пункту 2 частини 1 вище наведеної статті 164 сімейного кодифікованого акту України дозволяє зробити висновок про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. На цьому неодноразово наголошував й Верховний Суд, звертаючи увагу на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий захід застосовується за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Зокрема, такі висновки викладено в його постановах, прийнятих 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц, 24.04.2019 року у справі № 331/5427/17, 25.11.2019 року у справі № 640/15049/17, 17.01.2020 року у справі № 712/14772/17, 29.01.2020 року у справі № 127/31288/18, 08.04.2020 року у справі № 645/731/18, 26.04.2023 року у справі № 931/709/21 та 26.12.2024 року у справі № 561/474/24. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини, прийняте 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини та нехтування ними, свідчать наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При цьому, вирішуючи спірні правовідносини, суд з огляду на вищенаведену норму права вважає ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, від імені та в інтересах якої в порядку самопредставництва діє сільський голова Біндус М., повноважною особою на звернення з цим позовом до суду щодо позбавлення батьківських прав відповідача. Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що позивач повністю опікується дітьми, їх вихованням, навчанням та здоров`ям, влаштував дітей до дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї [PERSON] , що, у свою чергу, свідчить про наявність турботи з боку державних органів та відсутність такої з боку батька дітей, якого зовсім не турбує фізичне й моральне здоров`я двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини, а також не інтересує їх розвиток. Суд зауважує, що базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, Європейський суд з прав людини у пунктах 54 і 58 свого рішення, ухваленого 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04), висловився, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, що за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Окрім цього, у рішенні, ухваленому 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1)по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; 2)по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. При цьому рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене повністю узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 17.10.2018 року у справі з єдиним унікальним № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), та Верховним Судом у постановах, прийнятих 22.11.2023 року у справі з єдиним унікальним № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), 19.02.2024 року в справі з єдиним унікальним № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23) та 21.02.2024 року в справі з єдиним унікальним № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23). За загальним правилом, обумовленим приписом статті 19 Сімейного кодексу України та статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Отже, частинами 4 та 5 вищевказаної статті процесуального кодифікованого закону України унормовано, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з Висновком ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ позбавлення батьківських прав батька - [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ,- є доцільним та можливим. Вказаний висновок суд вважає достатньо обґрунтованими, оскільки фаховими спеціалістами вивченні умови проживання батька, який не забезпечив усе необхідне для дітей, враховані інтереси двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини, проаналізована поведінка відповідача та його загальне ставлення до ситуації, в якій він та двоє малолітніх та одна неповнолітня дитини опинились. Отже, доводи позовної заяви про відсутність у відповідача бажання приймати участь у вихованні двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини, дбати про їх розвиток, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом під час розгляду справи по суті позовних вимог достовірно встановлений і підтверджений наданими письмовими доказами той факт, що відповідач дійсно на теперішній час фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношення до своїх двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених у процесуальний спосіб перешкод, не бере участі у їх вихованні, розвитку, утриманні та навчанні, не інтересується їх успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини, про їх харчування, лікування та освіту, не надає належної матеріальної допомоги та моральної підтримки, не бажає приділяти їм батьківську турботу і увагу, долею дітей не цікавиться, а, відтак, свідомо ухиляється від виховання [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , і нехтує своїми батьківськими обов`язками, що з огляду на наведені вище норми права є наслідком винної поведінки відповідача та підставою для позбавлення його батьківських прав. Доказів зворотного суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. Доходячи таких висновків та при оцінці обставин справи, суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, що включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для ухвалення рішення. Крім того, суд вважає, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішує лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батька до дітей, й переконаний, що змінити його поведінку у кращу сторону вже неможливо. Отже, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню, врахувавши доведеність вини та свідомої поведінки відповідача щодо ухилення від участі у вихованні своїх дітей, умисне і безпідставне нехтування ним своїми обов`язками батька, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення цього позову шляхом позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , які влаштовані та фактично перебувають у дитячому будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї [PERSON] . Одночасно із цим, суд звертає увагу на зміст частин 1 та 4 статті 169 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. А отже, відповідач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни його поведінки по відношенню до двох малолітніх та одної неповнолітньої дитини. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а також неповнолітньої дитини [PERSON] , до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ,- «Про позбавлення батьківських прав», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 й підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5% ціни позову, але не менш 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом ОРГАН ОПІК ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ звернувся до суду у 2024 році, та його позов містить 3 вимоги немайнового характеру (позбавлення батьківських прав по відношенню до двох маллітніх та одної неповнолітньої дитини). Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивачу слід було б сплатити судовий збір у розмірі 9084,00 гривень, виходячи з розрахунку: 3028 гривень х 3 = 9084,00 гривень. Однак на підставі приписів підпункту 12 пункту 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарг про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а також згідно з пункту 3 частини 1 статті 5 цього ж закону позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Відтак, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов ОРГАНУ ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ, який діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , а також неповнолітньої дитини [PERSON] , до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ,- «Про позбавлення батьківських прав» повністю, суд доходить й до висновку про те, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір у загальній сумі 9084,00 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved