Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» через представника Усенка М.І. звернулося у Соснівський районний суд м.\~Черкаси з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на позивача заборгованість за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 у розмірі 20600, 00 грн, зокрема 5000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 8100,00 грн заборгованості за відсотками та 7500,00 грн заборгованості за штрафом, а також судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №08978-06/2024, відповідно до умов якого Товариство надало Відповідачу фінансовий кредит у розмірі 5000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору. 24.09.2024 ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договору факторингу №24092024 від 24.09.2024,\~відповідно до якого позивач набув право вимоги, зокрема до [PERSON] за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 у розмірі 20600,00 грн, а також сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн, витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. 22.05.2025 суд ухвалив відкрити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також витребувано у АТ «ПУМБ» докази по справі. 19.06.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Дубинського В.М., у якій представник відповідача зазначив, що позов позивач визнає частково у частині стягнення коштів за тілом кредиту в сумі 5000 грн, у частині відсотків вважає позов не вмотивованим, щодо стягнення штрафу позов не визнає повністю, оскільки такі нарахування підлягають списанню відповідно до вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України у період дії в України воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення. Витрати, які позивач просить стягнути на правничу допомогу вважає завищеними, з урахуванням виконаної роботи та складності справи необхідно знизити суму таких витрат до 2000 грн. Крім того, представником відповідача заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. 18.06.2025 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, у які представник позивача зазначив, що [PERSON] був ознайомлений з Додатком № 1 до Договору про надання фінансового кредиту № 08978-06/2024, а саме з графіком платежів та з нарахуванням відсотків, отже погодився із умовами їх нарахування, відповідач тривалий час не погашає заборгованість, тому позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі. У судове засідання представник ТОВ «ФК «Кредит Капітал» Усенко М.І. не з`явився. У матеріалах справи є клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без участі представника. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача адвокат Дубинський В.М. заперечував проти задоволення позовної зави у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу, правничу допомогу стягнути частково, нарахування відсотків також вважає проведеним завищеним. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, заслухавши представника відповідача, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 09.06.2024 [PERSON] , ознайомившись із паспортом споживчого кредиту ТОВ «Стар Файненс груп», подав заявку на отримання фінансового кредиту. Того ж дня, 09.06.2024, між [PERSON] та ТОВ «Стар Файненс груп» було укладено договір про надання фінансового кредиту №08978-06/24, відповідно до умов якого фінансова установа зобов`язалась надати [PERSON] кредит в розмірі 5000,00 гривень на власні потреби строком на 120 днів - до 06.10.2024, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним в порядку і на умовах, визначених цим договором. Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони погодили графік платежів. Відповідач підтвердив, зокрема, що до укладення вищевказаного кредитного договору він отримав інформацію, зазначену в законодавстві про фінансові послуги та діяльність фінансових компаній, а також інформацію, яка вимагається відповідно до Закону України «Про споживче кредитування»; ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Стар Файненс груп», розміщених на веб-сайті Товариства. 24.09.2024 між ТОВ «Стар Файненс груп» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» укладено договір факторингу № 24092024, у відповідності до якого ТОВ «Стар Файненс груп» передало (відступило) ТОВ «ФК «Кредит Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідача [PERSON] . Так, згідно із п. 1.4 вищевказаного договору факторингу, права вимоги переходять до ТОВ «ФК «Кредит Капітал» з моменту набрання чинності даним договором, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. При цьому виконання фактором та клієнтом умов, що визначні цим пунктом, є необхідною та достатньою підставою для оформлення відступлення права вимоги. Додаткового оформлення відступлення права вимоги у цих випадках не вимагається. Як вбачається із п. 13.1 вищевказаного договору факторингу, цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. 24.09.2024 між ТОВ «Стар Файненс груп» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» складено акт приймання-передачі письмового та електронного Реєстру боржників. З витягу із Реєстру боржників вбачається відступлення ТОВ «Стар Файненс груп» ТОВ «ФК «Кредит Капітал» права вимоги до боржника [PERSON] . На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Кредит Капітал» у повному обсязі сплачено на користь ТОВ «Стар Файненс груп» суму фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією №5895 від 24.09.2024. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024 передбачено право кредитодавця без згоди позичальника передавати права за цим договором третій особі, але з обов`язковим повідомленням позичальника про відступлення протягом 10 робочих днів із дати такого відступлення (п. 4.1.4). Позивачем долучено до позову досудову вимогу від 16.05.2025 вих.№ 23926909, адресовану [PERSON] , у якій повідомлено про відступлення права вимоги за Кредитним договором та необхідність погашення заборгованості. Отже, право вимоги за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 факторингу перейшло до ТОВ «ФК «Кредит Капітал». Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).\~Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із ст. 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:\~електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;\~електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;\~аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При укладенні кредитного договору відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону кредитором було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір. З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчинив ряд дій, спрямованих на укладення кредитного договору, і підписав договір №25650-09/2024 від 20.09.2024 електронним підписом одноразовим ідентифікатором W0292. В свою чергу кредитодавцем проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідача. Судом прийнято до уваги, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт фінансової установи за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між кредитодавцем та відповідачем не був би укладений. Відповідно, укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, цей правочин відповідно до закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Отже, судом встановлено, що кредитний договір №08978-06/2024 від 09.06.2024 укладено між фінансовою установою та відповідачем в електронній формі, при укладенні якого його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561\~ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками та неустойку. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Як вбачається із повідомлення ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 16.04.2025, яке надає послуги з переказу коштів без відкриття рахунку ТОВ «Стар Файненс груп», зокрема 20.09.2024 успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта від ТОВ «Стар Файненс груп» на суму 5000 грн, за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . Такий спосіб перерахування коштів у рахунок кредиту визначено умовами кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024. Вищевказаний платіжний засіб - платіжна картка № [NUMBER] вказана позичальником у кредитному договорі. Згідно з інформацією АТ «ПУМБ», яка надійшла до суду 03.07.2025 на виконання вимог ухвали суду від 22.05.2025, вищевказана платіжна картка була емітована на ім`я [PERSON] ; 09.06.2024 на дану платіжну картку була успішно здійснена транзакція через платіжну систему та зараховано грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. З розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором станом на 24.09.2024 (на дату відступлення прав вимоги) вбачається, що заборгованість за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 становить 20600,00 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 8100, 00 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом; 7500,00 грн штрафи. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредитних коштів, а також розмір заборгованості, визначений позивачем. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 5000,00 грн та заборгованості у зв`язку з неповерненням коштів в сумі 5000,00 грн Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості за тілом кредиту за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 5000,00 грн. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за відсотками, розмір якої позивачем визначено в сумі 8100,00 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами кредитного договору, і порядок нарахування відсотків за користування кредитом. Як вбачається з умов кредитного договору №25650-09/2024 від 20.09.2024 сторони узгодили строк кредитування 120 днів з 09.06.2024 до 06.10.2024; процентну ставку за користування кредитними коштами 1,5 % на добу від суми кредиту. Порядок нарахування процентів за користування сторону правочину визначили у розділі 3 вищевказаного договору. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, послався на розрахунок заборгованості, здійснений первісним кредитором. Як вбачається із даного розрахунку, нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідачем здійснено за період з 09.06.2024 до 24.09.2024, тобто на дату відступлення прав вимоги позивачу. Так, за період з 20.06.2024 до 24.09.2024 відсотки за користування кредитом становлять: 5000,00 грн х 1,5 % х 108 днів = 8100,00 грн, що відповідає розрахунку, здійсненому первісним кредитором та з урахуванням часткової сплати заборгованість за відсотками відповідно до розрахунку станом на дату відступлення права вимоги складає 8100,00 грн. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Тому, враховуючи вищевказані обставини, суд, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача по відсотках за користування кредитом, враховує принцип диспозитивності цивільного судочинства. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, матеріали справи не містять. Відповідачем не спростовано розмір заборгованості визначений позивачем по відсотках за користування кредитними коштами за цим договором. Таким чином суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами по договору №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 8100,00 грн. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України, зокрема сплата неустойки. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. У відповідності до умов кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024 у випадку прострочення клієнтом сплати платежів відповідно до термінів, встановлених в графіку платежів, товариство нараховує неустойку у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми простроченої заборгованості на наступний день після терміну сплати, встановленого графіком платежу, за відповідний розрахунковий (платіжний) період, та до дати погашення заборгованості, з у рахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством України. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін;\~сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Водночас, згідно із п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і наразі триває. Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами (договорами позики) і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Згідно із п. 5.3.1 кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024 у випадку встановлених законодавством України мораторіїв (заборон) на нарахування штрафних санкцій штраф протягом періоду мораторію чи заборони не нараховується та відновлюється після їх скасувань. Таким чином, нарахована неустойка у вигляді штрафу за кредитним договором кредитного договору №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 7500,00 грн стягненню із відповідача не підлягає. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 13100,00 грн, зокрема 5000,00\~грн заборгованості за тілом кредиту, 8100,00 грн заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за кредитним договором №08978-06/2024 від 09.06.2024 в сумі 7500,00 грн, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі №826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До позовної заяви ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» долучено договір про надання правової допомоги №0103 від 01.03.2024, замовлення від 15.04.2025, детальний опис наданих послуг, рахунок на оплату в сумі 7000 грн. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи, що справа не є значної складності, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, враховуючи виконані в акті роботи, суд вважає можливим зменшити їх розмір до 3000,00 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи. Враховуючи часткове задоволення позову, витрати на правничу допомогу підлягали б стягненню з відповідача пропорційно сумі задоволених вимог в сумі 1907,76 грн (13100/20600х3000). Представник відповідача просив стягнути з позивача 2000 грн витрат на професійну правничу допомогу. До відзиву долучені: попередній розрахунок правничої допомоги, договір про надання правової допомоги від 02.06.2025, квитанція від 02.06.2025 про сплату 2000 грн. Витрати є обґрунтованими та підлягали б стягнення з позивача пропорційно сумі задоволених вимог у розмірі 728 грн (7500/20600х2000). На підставі п.10\~ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи зазначену правову норму, суд приходить до висновку про стягнення\~з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 1179,76 грн. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2 422,\~40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією №8824 від 09.05.2025. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1540,45 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial