Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

У серпні 2025 року позивач ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" звернулося до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 грудня 2019 року між ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та [PERSON] укладено договір позики на умовах фінансового кредиту № 00019128466, згідно з умовами якого ТОВ "Фінансова компанія "Форза" надало позичальниці [PERSON] кредит у сумі 13300,00 грн на строк 30 днів з 12 грудня 2019 року до 10 січня 2020 року. Процентна ставка за користування кредитом - 0,93 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, процентна ставка у випадку прострочення - 2,5 % на день. Відповідачка не дотримувалася умов кредитного договору, своєчасно не повернула кредит та не сплатиа проценти за користування ним. Заборгованість [PERSON] за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 становить 48601,18 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 13000,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 3555,00 грн, проценти за користування позикою поза межами строку користування позикою відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України у сумі 29250,00 грн та втрати від інфляції у сумі 2796,18 грн. За договором про факторингу від 30 червня 2021 року № 20210630-Ф/2, укладеним між ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" первісний кредитор відступив позивачеві право вимоги до позичальниці [PERSON] за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 у сумі 48601,18 грн, у тому числі заборгованість за позикою у сумі 13000,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 3555,00 грн, проценти за користування кредитом поза межами строку користування ним відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України у сумі 29250,00 грн та втрати від інфляції у сумі 2796,18 грн. Також ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" просило суд присудити з [PERSON] судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу 7000,00 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року прийнято до провадження позовну заяву ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" до [PERSON] про стягнення заборгованості та відкрито спрощене позовне провадження у справі. У відзиві на позовну заяву ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" відповідачка зазначила, що проценти за користування позикою нараховувались позикодавцем після закінчення терміну кредитування, що суперечить висновку, вказаному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Отже, за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 30 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами складає 3710,70 грн. Абз. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" встановлено, що у договорі про споживчий кредит забороняється встановлювати умову про продовження в односторонньому порядку строку користування кредитом і продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін. Таким чином, приписи розділу 10 договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 щодо автоматичної пролонгації договору суперечать положенням абз. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування", а тому не можуть застосовуватися та не можуть бути підставою для стягнення процентів у період автоматичної пролонгації договору, адже додаткового договору про продовження строку користування кредитом сторонами не укладалося. Проценти за користування кредитом поза межами строку користування ним відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України у сумі 29250,00 грн є надмірними, їх нарахування у такому розмірі суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності. Також [PERSON] зазначила, що на виконання умов договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 вона сплатила 50443,40 грн, що перевищує тіло кредиту у майже чотири рази, а тому, вона вважає, що у неї за вказаним договором відсутня заборгованість. У відзиві відповідачкою вказано, що заявлена до стягнення позивачем сума понесених витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони, передбаченими ст. ст. 137, 141 ЦПК України. [PERSON] звернула увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували понесені ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" витрати на правничу допомогу позивачем, а в орієнтовному розрахунку не вказано ні обсягу виконаних робіт, ні опису, а також зазначено час, який було витрачено на їх виконання У відповіді на відзив ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" стверджувало, що у відзиві відповідачка помилково посилається на абз. 2 ч. 7 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, яка не була чинною на момент укладення договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 та пролонгації його дії. Також [PERSON] жодного разу не зверталася до позикодавця з заявою про відмову від пролонгації дії договору. Позивач вказував на неправомірне ототожнення у відзиві процентів за прострочення, нарахованих згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, з строковими процентами відповідно до ст. 1048 ЦК України. Можливість нарахування інфляційного збільшення та процентів за прострочення, згідно з ст. 625 ЦК України, підтверджується сталою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною у постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц та від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24. Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, то ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" зазначило, що гонорар адвоката у розмірі 7000,00 грн відповідає середньому розміру гонорарів за аналогічні послуги, для чого було проаналізовано Єдиний реєстр судових рішень у частині вимог стягнення витрат на професійну правничу допомогу за тотожними справами. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанови Верховного Суду у справах від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18, від 16 грудня 2021 року у справі № 923/560/17). Заперечення відповідачка [PERSON] до суду не подала. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року витребувано в АТ КБ "ПриватБанк" належним чином засвідчені документи, які містять інформацію, чи емітувалась на ім`я [PERSON] платіжна картка № [NUMBER] ; а також витребувано виписку з банківського рахунку клієнта [PERSON] , до якого емітовано картку № [NUMBER] , за період з 12 грудня 2019 року до 17 грудня 2019 року (якщо такий рахунок відкривався). 09 вересня 2025 року АТ КБ "ПриватБанк" надало суду витребувані документи. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, у позовній заяві позивач просив суд розглянути справу за відсутності його представника, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч. 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію". Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Судом з`ясовано, що 12 грудня 2019 року ТОВ "Фінансова компанія "Форза" та [PERSON] укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" договір позики на умовах фінансового кредиту № 00019128466, за умовами якого ТОВ "Фінансова компанія "Форза" зобов`язалось надати позичальниці [PERSON] кредит у сумі 13300,00 грн на строк 30 днів з 12 грудня 2019 року до 10 січня 2020 року. У додатку від 12 грудня 2019 року № 00019128466 сторони визначили графік платежів та строк кредиитування. Відповідно до положень п. 5 договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 додатками договору від 10 січня 2020 року № 00019128466.1, від 12 лютого 2020 року № 00019128466.2, від 13 березня 2020 року № 00019128466.3, від 15 квітня 2020 року № 00019128466.4, від 15 травня 2020 року № 00019128466.5, від 31 травня 2020 року № 00019128466.6, від 26 червня 2020 року № 00019128466.7, від 26 липня 2020 року № 00019128466.8, від 27 серпня 2020 року № 00019128466.9 сторони поголили продовження строку кредитування до 26 вересня 2020 року. Оскільки цей договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток, та відповідач підписав їх електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був б укладений. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. ТОВ "Фінансова компанія "Форза" належно виконало умови кредитного договору, надавши [PERSON] кредитні кошти у сумі 13300,00 грн, що підтверджується випискою про рух коштів на банківському рахунку [PERSON] , відкритому в АТ КБ "ПриватБанк". Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Позичальниця зобов`язалася повернути кредит у строк до 26 вересня 2020 року, проте взяте на себе зобов`язання не виконала, допустила заборгованість за кредитом у сумі 13000,00 грн. Також [PERSON] повинна була сплатити проценти за користування кредитом у розмірі визначеному, п. 5 договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466, що становила 0,93 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). На підставі договору факторингу від 30 червня 2021 року № 20210630-Ф/2 ТОВ "Фінансова компанія "Форза" відступило ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" право вимоги до позичальниці [PERSON] за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466. Розмір заборгованості відповідачки на момент укладення згаданого договору факторингу становив 16555,00 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 13000,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 3555,00 грн. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зазначено, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто ця норма конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами. Отже, проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз наведеної норми дозволяє зробити висновок, що сторони за домовленістю можуть погодити у договорі інший розмір процентів річних, ніж встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України (на це звернув увагу Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2023 року у справі № 914/235/19). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відсотків річних, що нараховуються на суму основного боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредитору. П. 5 договору позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 передбачено, що процентна ставка у разі прострочення становить 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Таким чином, сторони договору погодили, що проценти внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання (проценти поза межами строку кредитування), сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" нарахувало за період з 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року проценти внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у сумі 29250,00 грн. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вказала на те, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Водночас підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку. Велика Палата Верховного Суду у постанові 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора. До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Ураховуючи те, що сума кредиту за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466 становила 13000,00 грн, а позичальниця [PERSON] на погашення заборгованості за кредитом сплатила 50443,40 грн, що значно перевищує суму кредиту, а також очевидну неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, виходячи з принципів розумності, справедливості, пропорційності та дотримуючись балансу між інтересами боржника і кредитора, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір процентів за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, до трьох процентів річних. Відтак стягненню з [PERSON] на користь ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" підлягають проценти за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у сумі 122,46 грн (16555,00 грн (13000,00 грн + 3555,00 грн = 16555,00 грн) x 3 % x 90 днів (з 01 липня 2021 року до 28 вересня 2021 року) / 365 днів = 122,46 грн). Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24) З огляду на викладене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України суд стягує з відповідачки втрати від інфляції у сумі 2796,18 грн, нараховані за період з 27 вересня 2020 року до 23 лютого 2022 року (16555,00 грн х 1,16890269 (індекс інфляції за період з 27 вересня 2020 року до 23 лютого 2022 року) - 16555,00 грн = 2796,18 грн). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. 04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності". Цим Законом виключено з ЦК України п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", а отже поновлено перебіг позовної давності. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року. Наведене свідчить, що позовна давність до вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] не спливла. Отже, розмір заборгованості, яку слід стягнути з відповідачки на користь ТОВ "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" за договором позики на умовах фінансового кредиту від 12 грудня 2019 року № 00019128466, становить 19473,64 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 13000,00 грн, проценти за користування кредитом у сумі 3555,00 грн, проценти за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання у сумі 122,46 грн та втрати від інфляції у сумі 2796,18 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. До інших видів правничої допомоги законодавець відніс види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Захист клієнта, представництво його інтересів та інші види правничої допомоги адвокат здійснює на підставі договору про надання правничої допомоги (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial