Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької міської ради, за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності. Позов мотивував тим, що згідно свідоцтва про народження позивача його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , які були в шлюбі. Рішенням виконавчого комітету Вінницького міської ради трудящих №399 від 10.06.1969 року, батькові позивача була виділена земельна ділянка для будівництва будинку по [ADDRESS] , ділянка № [NUMBER] в кварталі [NUMBER] площею 500 кв.м., в даний час це [ADDRESS] . У шлюбі в 1972 році батьки побудували будинок, згідно дозволу на будівництво №64 від 10.08.1971 року виданого Інспекцією державно-архітектурного контролю м. Вінниці по затвердженому їм проекту будівництва 1970 року. Після зведення будинку на той час не було передбачено оформлення документів про право власності на будинок, а лише була реєстрація осіб (сім`я із 3-х осіб) за вказаним будинковолодінням та домова книга. [PERSON] помер [INFO] . Після смерті батька мати позивача вийшла заміж і до свої смерті носила прізвище [PERSON] , а померла вона [INFO] . Після смерті батьків позивач продовжував проживати у зведеному ними будинку, спадщину не оформляв. Після смерті матері позивач користувався будинком і сплачував земельний податок. Позивач не може в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки: - за померлими не зареєстроване право власності на нерухоме майно; - адреса нерухомого майна будинку, вказана в технічному паспорті в якій на день смерті проживали спадкодавці не відповідає відомостям, які були наявні в документах про виділення земельної ділянки та дозволів на будівництво, де визначались номери ділянок та номери кварталів, а також те, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на будинок під номером [ADDRESS] вже зареєстроване за іншою особою. Позивач звернувся до КП Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, яке виготовило технічну документацію на спірний будинок і за їх реєстраційними номерами у реєстрі будівельної діяльності Т101:4976-5891-9918-1804, вказаний будинок знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно даних державного реєстру речових прав, право власності на будинок під номером [ADDRESS] не зареєстроване. Таким чином, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своїх батьків, [PERSON] та [PERSON] який фактично прийняв спадщину після їх смерті, шляхом вступу у фактичне володіння та користування майном померлих. В уточненій позовній заяві, просив суд, встановити факт, що [PERSON] , 1937 року народження, яка померла [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] . Визнати за [PERSON] , РНОКПП. [NUMBER] , право власності на житловий будинок «А» загальною площею 139,8 кв. м. з прибудовами та мансардою аа1 , м/А, господарські будівлі сараї Б,б,б1, погріб, навіс п/Б,б2, убиральню, альтанку Г, Д, огорожу №3-6 криницю, вигрібну яму №1,№2-7, за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення позовних вимог. 17.02.2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що матеріали позовної заяви не містять належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. До позовної заяви додано копії свідоцтв про народження Позивача, згідно відомостей якого: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; про одруження, згідно якого [PERSON] і . Миколайчук Віра Стратіївна одружились, після реєстрації одруження присвоєно прізвища чоловікові - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Інших доказів зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] , адже за твердженням Позивача після смерті батька мати виїхала в с. Богданівка Липовецького району, вийшла заміж і до своєї смерті носила прізвище [PERSON] , крім свідоцтва про смерть, матеріали позовної заяви не містять. А тому, в даному випадку, не простежуються обставини зміни прізвища [PERSON] на [PERSON] . Як слідує із змісту обставин викладених у позовній заяві: після смерті [INFO] батька Позивача - [PERSON] , матір Позивача виїхала в с. Богданівка Липовецького району, вийшла заміж та проживала у даному селі до своєї смерті [INFO] . Зі свого народження та після смерті батьків Позивач продовжував проживати та користуватися спірним будинком за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи правові норми ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1272 ЦК України Позивачу на час відкриття спадщини, оскільки він не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно було подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Однак, матеріали позовної заяви не містять відповідних доказів. Таким чином Позивач не подавши заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засіданні не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся свожєчасно та належним чином судовими повістками. Суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність, на підставі наявних у справі матеріалів. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи №195194, суд вважає, що даний позов підлягає до часткового задоволення зі слідуючих підстав. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивача [PERSON] його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Рішенням виконавчого комітету Вінницького міської ради трудящих №399 від 10.06.1969 року, батькові позивача [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва будинку по [ADDRESS] площею 500 кв.м., в даний час це провулок [PERSON] (а.с.16). У шлюбі в 1972 році батьки позивача побудували будинок, згідно дозволу на будівництво №64 від 10.08.1971 року виданого Інспекцією державно-архітектурного контролю м. Вінниці по затвердженому їм проекту будівництва 1970 року (а.с.18-21). [PERSON] помер [INFO] (а.с.15). Після смерті батька мати позивача виїхала в с. Богданівка, Липовецького району, вийшла заміж і до свої смерті носила прізвище [PERSON] , а померла вона [INFO] (а.с.30). Після смерті батьків позивач продовжував проживати у зведеному ними будинку, спадщину не оформляв. Після смерті матері позивач користувався будинком і сплачував земельний податок (а.с.45-46). Позивач звернувся до КП Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, яке виготовило технічну документацію на спірний будинок і за їх реєстраційними номерами у реєстрі будівельної діяльності Т101:4976-5891-9918-1804, вказаний будинок знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.33-40). Згідно даних державного реєстру речових прав, право власності на будинок під номером [ADDRESS] не зареєстроване (а.с.41-42). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як вже зазначалось, на замовлення позивача [PERSON] , 03.07.2024р. виготовлнено технічний паспорт на дане будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , який містить схему розташування будівель та споруд, експлікацію до схеми розташування будівель та споруд, характеристику будинку, відповідно до якої рік його побудови -1991 рік (а.с. 30-38 інвентарної справи; а.с.33-40 справи). Відповідно до розділу І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджену наказом Державного комітету України з питань житлового комунального господарства № 127 від 24 травня 2001 року (далі - Інструкція). (в редакції, чинній станом на час проведення огляду та складання технічного паспорту технічну інвентаризацію проводять у таких випадках: 1) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт; 2) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт; 3) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію; 4) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у пункті 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника. Замовник технічної інвентаризації - власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва; особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка має інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт; орган, уповноважений управляти майном (у тому числі житлово-будівельні, дачні та гаражні кооперативи, садові товариства). За результатами проведення технічної інвентаризації складаються інвентаризаційна справа, у тому числі матеріали технічної інвентаризації, технічні паспорти та обов`язково вносяться відомості про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру). Складовими частинами технічного паспорта на будинковолодіння є: 1) схема розташування будівель та споруд; 2) експлікація до схеми розташування будівель та споруд; 3) план будинку; 4) експлікація приміщень будинку; 5) характеристика будинку з господарськими будівлями та спорудами. Технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна здійснюють за ініціативою замовника або його довіреної особи на підставі оформленого договору із суб`єктом господарювання. Розділом ІІІ Інструкції визначено, що технічній інвентаризації підлягають об`єкти, визначені у розділі II цієї Інструкції, всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках або територіях за окремими адресами (місцезнаходженням (адреса)). Під час технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна оглядаються основні конструктивні елементи будинків: фундаменти, стіни, перегородки, міжповерхові та горищні перекриття, підлога, вікна, двері, покрівля, а також внутрішнє і зовнішнє опорядження; системи опалення та вентиляції, водопровідно-каналізаційне обладнання, газове і електрообладнання, ліфти, сміттєпроводи тощо. Як встановлено судом, даний технічний паспорт виготовлений 03 липня 2024року містить визначені Інструкцією всі складові частини, та він внесений до реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 5 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17 та від 15 січня 2021 року у справі № 1540/3952/18. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого 03 липня 2024 року, рік побудови даного будинковолодіння :1991рік. Разом з тим, як вбачається з матеріалів інвентарної справи, після смерті [PERSON] [INFO] , свідоцтво про власність на 1/2 даного будинковолодіння (60% його готовності) отримала його дружина [PERSON] на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю ( а.с.21). Решту 1/2 в рівних частках успадкували: дружина [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] , 1971 р.н., позивач по справі, про що також отримали свідоцтво про власність ( а.с.20). Таким чином даний будинок не є самочинним, оскільки, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна до самочинного будівництва не належать будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, а тому даний будинок є спадковим майном в розумінні ст. 1218 ЦК України. Однак при наявності вказаних свідоцтв, не весь будинок - є спадковим майном, оскільки певна його частка належить на праві спільної часткової власності брату позивача, який є третьою особою на стороні відповіда - [PERSON] та самому позивачу [PERSON] ( а.с.20 інвентарної справи). А тому спадковим майном - є частина даного будинковолодіння, яка належала матері позивача [PERSON] відповідно до даних свідоцтв про власність і яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживач разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з відомостей до Єдиного Державного [PERSON] реєстру, [PERSON] з 21.07.1990 року був зареєстрованим та проживав за адресою [ADDRESS] ( а.с.13), а також сплачував податок за землю ( а.с.44-49). В той же час мати позивача- [PERSON] , після смерті чоловіка [PERSON] в 1982 році, виїхала в с. Богданівка, Липовецького району, вийшла заміж, змінила прізвище на " [PERSON] ", де і проживала до дня своєї смерті - до 2006р., що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 21.08.2006р., виданим Виконкомом Богданівської сільської ради Липовецького району, Вінницької області ( а.с.30). Таким чином позивач та його мати разом не проживали на час відкриття спадщини, а також позивачем відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України не подано заяву до нотаріуса про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини ( ст. 1270 ЦК України). А тому позивач [PERSON] вважається таки що не прийняв спадщину. Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Таким чином, природа ст. 392 ЦК України не передбачає набуття права власності на нерухомість рішенням суду в порядку підміни повноважень органів нотаріату, в той час як позивачем в судовому засіданні, не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем чи то іншою особою. Крім того, як зазначалось вище та встановлено під час судового слідства, не все будинковолодіння є спадковим майном, а лише його частка, яка належала на праві власності його матері [PERSON] . А тому дані вимоги, за викладених обставин, не підлягають до задоволення. Щодо заявлених вимог позивача про встановлення факту, що [PERSON] , 1937 року народження, яка померла [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] , то дані вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Так, зокрема, згідно Свідоцтва про народження [PERSON] родився [INFO] . Батьками його є [PERSON] та [PERSON] ( а.с.15). Згідно Свідоства про одруження від 20.03.1957 року, [PERSON] , 1932 року народження, взяв шлюб з [PERSON] , 1937 року народження, прізвище останньої по шлюбу " [PERSON] " ( а.с.14). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 12.11.1984 р. спадкоємцями [PERSON] - є його дружина [PERSON] та сини [PERSON] та [PERSON] (а .с. 20 інвентарної справи). Відповідно до Свідоцтва про смерть від 21.08.2006р., [PERSON] померла [INFO] у віці 68 років ( а.с.30 ) Дані документи підтверджують сімейний зв"язок між зазначеними особами, відображають логічну послідовність подій, співпадіння імені та побатькові особи, не суперечать одна одній тощо. Відповідно до п. 1, 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Враховуючи вищевикладене, а також те, що факт родинних відносин, що підлягає встановленню, має юридичне значення, тобто від нього залежить виникнення немайнових прав заявника; іншого порядку встановити факт родинних відносин з матір`ю законодавством не передбачено; у заявника немає іншої можливості встановити факт родинних відносин з матір`ю. Тому суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту що [PERSON] , 1937 року народження, яка померла [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed