Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.10.2025 року у задоволенні позову було відмовлено. 29.10.2025 року представник відповідача подав до суду заяву про винесення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн., 559,97 грн. витрат на проїзд та 2000 грн. судового збору. 31.10.2025 року на адресу суду від сторони позивача надійшли заперечення на вказану заяву, в якому представник позивача зазначає, що заявлений розмір витрат є неспівмірним складності справи та цінам на ринку адвокатських послуг. Вказує, що витрати на проїзд є безпідставними (відповідач ознайомлювався з матеріалами справи через електронний кабінет системи «Електронний суд»). Розмір судового збору не обґрунтований та не підтверджений належними доказами. У письмових поясненнях від 04.11.2024 року Мельник Н.В. зазначила, що не мала можливості ознайомлюватись з матеріалами справи через «Електронний суд». Враховуючи положення ст. 270 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути питання щодо винесення додаткового рішення без участі сторін. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що слід ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат наступного змісту. Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення або/чи не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 ст. 259 ЦПК України визначено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У розглядуваному випадку, відповідачем дотримано процесуальний порядок вирішення питання про відшкодування понесених судових витрат. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. Суд зауважує, що розмір заявленого відповідачем судового збору у сумі 2000 грн. є необґрунтованим. З матеріалів справи слідує, що за подачу заяви про перегляд заочного рішення [PERSON] сплачено 605,60 коп. судового збору (а.с.52), які відповідно підлягають до стягнення з позивача. В задоволені решти заявленого судового збору належить відмовити за безпідставністю. Щодо вимог відповідача про відшкодування витрат на проїзд з м. Києва до м. Луцька з метою ознайомлення з матеріалами справи, суд зазначає наступне. Стаття 138 ЦПК України передбачає порядок відшкодування витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Суд зауважує, що необхідність приїзду до м. Луцька є власним бажанням [PERSON] . Договір про надання правової допомоги укладений між відповідачем та її представником 24.07.2023 року (у адвоката відповідача наявний електронний кабінет в системі «Електронний суд»), з матеріалами справи [PERSON] ознайомилась 25.07.2025 року (в матеріалах справи наявна заява особи про надання можливості ознайомлення, вчинена власноруч (а.с.51), що суперечить доводам сторін про таку заяву, подану через систему "Електронний суд" та твердженням відповідача про ненадання судом доступу до матеріалів справи в електронному вигляді). Зважаючи на те, що всі процесуальні документи зі сторони відповідача подані через систему «Електронний суд», особа могла ознайомити з матеріалами справи через електронний кабінет, заявивши відповідне клопотання, без необхідності витрачання часу на доїзд з одного населеного пункту до іншого. З огляду на встановлені обставини, вимоги у вказаній частині не підлягають до задоволення. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такі правові висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 року (справа № 372/1010/16-ц) , від 27 липня 2021 року (справа № 671/1957/20). Заявлений відповідачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 3000 грн. підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги від 24.07.2023 року та додатковою угодою до нього від 10.10.2025 року та описом наданих послуг. Варто зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад, у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи (постанови Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020). У Постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Вирішуючи питання\~про відшкодування\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу при\~розгляді справи,\~суд бере\~до уваги\~обставини справи,\~співмірність винагороди\~за надані\~юридичні послуги\~зі складністю\~справи, цінами на ринку адвокатських послуг щодо справ розглядуваної категорії, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, їх фінансовий стан та можливості. В цілому, зміст наведених стороною відповідача послуг адвоката у сумі 3000 грн. відповідає предмету спору, складності справи та цінам на ринку адвокатських послуг щодо справ розглядуваної категорії, а тому визнається судом обґрунтованим. З огляду на вказане, у суду наявні підстави для часткового задоволення вимог відповідача та стягнення з позивача судових витрат у розмірі 3605,60 грн.

Outcome: partial