Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Гродівської селищної ради, Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. У своєму позові позивач просить суд визнати за [PERSON] , право власності на трикімнатну квартиру на 1 поверсі одноповерхового житлового будинку, загальною площею 82,3 кв.м. та житловою площею 65,0 кв.м., що становить 24/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову, [PERSON] , зазначив, що Рішенням правління КСП ім. Фрунзе від 10.12.1998 року йому було надано житло. Вказане житло розташоване за адресою: [ADDRESS] . Це трикімнатна квартира на 1 поверсі одноповерхового житлового будинку, загальною площею 82,3 кв.м. та житловою площею 65,0 кв.м., що становить 24/100 житлового будинку. Зазначаэ, що квартира спочатку мала нумерацію 3, на яку укладалися договори комунальних послуг, та пізніше номер квартири змінений з кв.3 на кв. [ADDRESS] . Після отримання вказаного житла, позивач в нього одразу в?їхав, зробив ремонт та почав мешкати. Добросовісно сплачував за всі комунальні послуги, дбайливо ставився до житла, виконував поточні ремонтні роботи. В 2013 році, позивач вирішив оформити її у власність та почав готувати документи, зробив технічний паспорт на своє ім?я, як власника, та зареєстрував своє місце проживання з 22.02.2013 року. Але до кінця право власності не зміг оформити, бо це потребувало багато часу та грошей. Зазначає, що КСП "ім. Фрунзе" на той час вже припинило своє існування і правонастуників не лишилося. Гродівська громада цей будинок на баланс не прийняла, документів на будинок не лишилося, тому БТІ і вписало як власника, бо він лишився єдиним фактичним володільцем квартири. Зазначає, що з 1998 року і до літа 2024 року відповідно до ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини, вона була постійним житлом, оскільки він весь цей час мирно, тривало, відкрито та безперервно мешкав в ній, а по-суті нею володів. Таким чином позивач [PERSON] , вважає, що добросовісно та правомірно володів квартирою. В зв`язку з чим звернувся до суду для захисту та допомоги в реалізації його права. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судове засідання представник відповідача Гродівської селищної ради, не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В судове засідання відповідач Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації, не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 10 березня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 12 червня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зі змісту статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Пр Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , з 1998 року, користується квартирою за адресою: [ADDRESS] , яка була йому надана Рішенням правлінням КСМ ім. Фрунзе, а тому вважає, що в силу положень статті 344 ЦК України набув право власності на нерухоме майно (квартиру) за набувальною давністю. Відповідно до договору про надання населенню житлово-комунальних послуг, договору №344 про надання населення послуг водопостачання від 01.08.2004 року, розрахунку до договору №344, договору №2800011/9 від 12.12.2008 року про користування електричною енергією, договору про надання населенню послуг по водопостачання і водовідведення 22.08.2014 року, договору №197 про надання послуг з вивезення побутових відходів, відповідно, продовжує відкрито, безперервно володіти даним нерухомим майном з 1985 року по 2024 року у зв`язку із військовими діями. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Згідно з положеннями ст.ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16ЦК України, а також частини четвертої статті 344ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю,то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Таким чином, визначені ст. 344 ЦК України правила набувальної давності та відповідні роз`яснення судової практики для визнання права власності за набувальною давністю потребують одночасної наявності з одного боку добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого відсутності у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 28.04.2020 року №552/1354/18 позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Також відповідно до постанови Верховного Суду від 15.07.2025 року №927/773/24 набуття права власності за набувальною давністю є первинним способом виникнення права власності, для застосування якого необхідна наявність усіх законодавчо визначених умов у сукупності: добросовісність заволодіння майном, безтитульність володіння (відсутність будь-якої правової підстави володіння чужим майном), відкритість володіння та його безперервність протягом встановленого законом строку. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу (договору купівлі-продажу, оренди тощо) виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому випадку володілець володіє майном не як власник. Також позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Судом встановлено, що позивач отримав спірний будинок у користування саме з Рішення правління КСП ім. Фрунзе від 10.12.1998 року та на момент такого набуття у користування знав, хто є власником цього будинку та обставини набуття вказаного житла у користування працівником підприємства передбачали, що володілець володіє майном не як власник. Комплекс вказаних обставин виключає відповідно до процитованих вище положень закону та висновків Верховного Суду можливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed