Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач перебували з 23.07.2005 року по 30.03.2020 року у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули право власності на спірне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та транспортний засіб ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску. Зазначене нерухоме та рухоме майно було зареєстровано за відповідачем. Вказує, що оскільки автомобіль є неподільною річчю, фактично ним користується відповідач, то вважає, що його право спільної власності на даний транспортний засіб має бути припиненим з виплатою в його користь грошової компенсації в розмірі половини його вартості. На підставі наведеного, просить суд, провести поділ спільного майна подружжя, а саме: визнати за ним право власності на частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя транспортного засобу ВАЗ 21154,\~д.н.з.\~ [NUMBER] ,\~2007\~року випуску в розмірі 48656 грн., стягнути судові витрати по справі. Відповідач позов не визнала, представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому не заперечила факт придбання спірної квартири та транспортного засобу в період перебування з позивачем у шлюбі та за спільні кошти. Однак, вказує, що під час шлюбу до квартири було здійснено добудову веранди, що по суті є самочинним будівництвом, а тому такий об`єкт нерухомого майна не є об`єктом права власності. Також вказує, що звіт про оцінку транспортного засобу, замовлений позивачем, не є об`єктивним, оскільки, експертом не було здійснено огляд автомобіля, не було враховано його фактичний стан, що має безпосередній вплив на його ринкову вартість. Просила відмовити в задоволені позову. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків у ній зазначених. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2025 року закрито підготовче засідання у справі, призначено справу до судового розгляду. Представник позивача до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі. Просив суд позов задовольнити. Представник відповідача також до судового засідання подала заяву про розгляд справи без її участі. Просила відмовити в задоволенні позову та стягнути судові витрати по справі. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що сторони з 23.07.2005 року по 30.03.2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.03.2020 року, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 своєї постанови №11 від 22.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова Пленуму ВСУ №11) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За час перебування у шлюбі позивач та відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 13.04.2012 року, набули у спільну власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,2 кв.м, житловою площею 22,4 кв.м, кількість кімнат - дві (а.с. 30-31). Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за відповідачем. Судом також встановлено, що сторонами за час шлюбу набуто транспортний засіб легковий автомобіль марки ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] (а.с. 88). Обсяг вищезазначеного спільно нажитого майна під час перебування позивача та відповідача у шлюбі не заперечується сторонами, є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Зокрема, за змістом п.п. 4.3 вищезазначеного договору купівлі-продажу, покупець набуває квартиру за спільні кошти за письмовою згодою її чоловіка, [PERSON] , а тому суд приходить до висновку, що вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що до спірної квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, було здійснено прибудову, а саме тамбур, площею 4,9 кв.м, без отримання відповідних дозвільних документів та введення об`єкта в експлуатацію, у зв`язку з даною добудовою загальна площа збільшилася на 5,3 кв.м, житлова 0,3 кв.м (а.с. 95-107). За даними технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] від 2009 року, загальна площа квартири 34,2 кв.м, житлова площа 22,4 кв.м та складається з: кімната 1-а 10,8 кв.м, кімната 2-а 11,6 кв.м, кухня 6,9 кв.м, санвузол, коридор 4,8 кв.м (а.с. 24-21) та за даними технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна від 17.05.2025 року, загальна площа спірної квартири 39,5 кв.м, житлова 22,7 кв.м, та складається з: кімната 10,8 кв.м, кімната 11,9 кв.м, кухня 4,3 кв.м, санвузол 2,3 кв.м, , коридор 5,3 кв.м, тамбур 4,9 кв.м (а.с. 102-107). Таким чином, із порівняльних характеристик технічних паспортів від 2009 року та 2025 року, можна зробити висновок, що сторонами були проведені внутрішні перепланування, зокрема, кухні, санвузла і коридору, однак, такі перепланування не є значними, не вплинули на загальну площу квартири і не потребували попереднього дозволу на проведення таких робіт. Щодо добудови тамбура площею 4,9 кв.м, без отримання відповідних дозвільних документів та введення об`єкта в експлуатацію, суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 376\~ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). У розумінні частини першої статті 376\~ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації). Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, згідно з яким реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376\~ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). При цьому за змістом частини першої статті 376\~ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Разом з тим при вирішенні питання про поділ квартири у цій справі позивач просить здійснити поділ саме квартири загальною площею 34,2 кв.м, житловою 22,4 кв.м, а відповідачем не надано будь-яких доказів виконання робіт з реконструкції квартири, в результаті яких вона набула би нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, влаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо). Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 127/6698/16-ц від 22.05.2019 року. З огляду на зазначене, оскільки, прибудова тамбур, площею 4,9 кв.м, в цілому не змінила житлову площу квартири, не містить втручання в несучі конструкції та влаштування дверних прорізів у капітальні стіни, суд вважає за можливе здійснити поділ в рівних частинах квартири, без врахування самочинної добудови та не бере до уваги доводи сторони відповідача, з приводу неможливості такого поділу. Крім того, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Судом встановлено, що сторонами за час шлюбу набуто транспортний засіб легковий автомобіль марки ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем [PERSON] (а.с. 88) Велика Палата Верховного Суду у постанові № 209/3085/20 від 08.02.2022 року, зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71\~СК України і статті 365\~ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3\~ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365\~ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Таким чином, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, вимоги про внесення на депозитний рахунок суду половини вартості спірного транспортного засобу, у даній справі не застосовувались. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 08.04.2025 року експерта-оцінювача [PERSON] , складеного на замовлення позивача, ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] , складає 97312 грн. Оцінка проведена після вивчення та ідентифікації об`єкта оцінки згідно вихідних даних, представлених замовником (а.с. 23-29). Таким чином, звіт складено шляхом порівняльного аналізу за даними наданими позивачем, без безпосереднього огляду оцінювачем об`єкта оцінки. Враховуючи наведене, суд критично ставиться до зазначеного письмового доказу та не бере його до уваги. Натомість, на замовлення відповідача, ТОВ «Луцьк Дім Сервіс» складено звіт №14 від 05.06.2025 року про оцінку колісного транспортного засобу марки ВАЗ 21154, д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску, ідентифікаційний номер кузова (VIN) [NUMBER] на основі огляду досліджуваного автомобіля, відповідно до якого, ринкова вартість автомобіля, складає 62623 грн. (а.с. 71-93). На думку суду, звіт наданий відповідачем є чітким та конкретним, обґрунтованим та належно мотивованим, виконаний на підставі відповідних методик, ґрунтується на матеріалах справи і чинному законодавстві та на підставі особистого огляду оцінювачем спірного транспортного засобу, а тому суд вважає його належним та допустимим доказом по справі і бере його до уваги. За таких обставин, спірний автомобіль слід визнати спільною сумісною власність сторін, виділити вказаний автомобіль у власність відповідачу, припинити право власності на частину у спірному майні, що належала [PERSON] , а на користь позивача з відповідача слід стягнути грошову компенсацію за частку у спільному майні в розмірі 31311,50 грн., виходячи з вартості транспортного засобу, що визначений згідно звіту ТОВ «Луцьк Дім Сервіс» №14 від 05.06.2025 року. Також, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] в користь позивача, слід стягнути 4858,50 грн. сплаченого судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial