Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

І. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 15 січня 2025 року з до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Позов обґрунтований тим, що: - протягом 2004-2013 років [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу; - позивачка і відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ; - рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.03.2015 визначено стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1 000,00 гривень щомісячно; - на сьогодні її матеріальне становище ускладнилося, а розмір витрат на утримання дочки істотно збільшився. У зв`язку з наведеним просила змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на утримання дочки зі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на стягнення у розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку Стислий зміст відзиву на позовну заяву та його обґрунтування [PERSON] проти позову заперечив. 27 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача, адвокатом Чижем С.С. Відзив мотивований тим, що: - [PERSON] регулярно сплачує аліменти на утримання дочки в більшому розмірі, ніж визначено судовим рішенням, оплачує додаткові витрати на утримання дитини; - на утриманні [PERSON] перебуває інша малолітня дитина, непрацездатні батьки та мати дружини, яка є особою з інвалідністю; - відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, тому за власні кошти несе витрати на їжу, одяг, амуніцію, потреби підрозділу. З урахуванням викладеного, вважав необхідним і достатнім розмір аліментів на утримання дочки в сумі 5 500,00 гривень на місяць. Стислий зміст зустрічного позову та його обґрунтування 27 червня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Чижем С.С., до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Зустрічний позов обґрунтований ідентично до відзиву на позовну заяву, а саме: - [PERSON] регулярно сплачує аліменти на утримання дочки в більшому розмірі, ніж визначено судовим рішенням, оплачує додаткові витрати на утримання дитини; - на утриманні [PERSON] перебуває інша малолітня дитина, непрацездатні батьки та мати дружини, яка є особою з інвалідністю; - відповідач є військовослужбовцем Збройних Сил України, тому за власні кошти несе витрати на їжу, одяг, амуніцію, потреби підрозділу. У зв`язку з наведеним [PERSON] просив стягувати з нього аліменти на утримання дочки, [PERSON] , в сумі 5 500,00 гривень на місяць. Позиції сторін у судовому засіданні У судовому засіданні [PERSON] первісний позов підтримала повністю, проти задоволення зустрічного позову заперечила. Додатково пояснила, що розмір аліментів, які сплачує [PERSON] на утримання їх дочки є очевидно недостатнім для задоволення її базових потреб. Акцентувала, що [PERSON] отримує достатньо велику винагороду як військовослужбовець Збройних Сил України; теперішня дружина [PERSON] є адвокатом, має успішний юридичний бізнес. На визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі категорично не погодилася, оскільки запропонована [PERSON] сума (5 500,00 гривень) є заниженою і недостатньою для нормального розвитку 17-річної дитини. Представник [PERSON] , адвокат Чиж С.С., у судовому засіданні наполягав на відмові у первісному позові та задоволенні зустрічного позову. Зазначив, що [PERSON] повинен утримувати себе, іншу малолітню дитину, непрацездатних батьків, матір дружини. Визначений [PERSON] розмір аліментів є завищеним та надмірним для [PERSON] . Окрім того, повідомив, що через проблеми зі здоров`ям [PERSON] з липня 2025 року не виконує бойові завдання та в подальшому буде проходити військову службу не в зоні активних бойових дій. Наведене має наслідком істотне зменшення його доходу. Акцентував, що сума аліментів у 5 500,00 щомісячно є достатньою для утримання дочки і не покладе на нього надмірний тягар. ІІ. Заяви і клопотання сторін та процесуальні дії суду 27 січня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 27 лютого 2025 року. 27 лютого 2025 року суд ухвалив заочне рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, яким позов задовольнив: змінив спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , визначений рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року в справі № 757/12518/14-ц, зі стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 гривень щомісячно, на стягнення аліментів в розмірі 1/4 (однієї чверті) з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. 21 травня 2025 року до суду надійшла заява [PERSON] , подана адвокатом Чижем Сергієм Сергійовичем, про перегляд указаного заочного рішення. 22 травня 2025 року суд постановив ухвалу, якою прийняв заяву про перегляд заочного рішення до розгляду, призначив судове засідання на 05 червня 2025 року. 05 червня 2025 року суд постановив ухвалу, якою вказане заочне рішення скасував, визначив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначив судове засідання на 07 липня 2025 року. 27 червня 2025 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Чижем С.С., до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. 07 липня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття зустрічного позову, об`єднання справ за первісним і зустрічним позовом в одне провадження та перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 04 серпня 2025 року. Задля надання [PERSON] можливості підготувати клопотання про витребування доказів суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 08 серпня 2025 року. 08 серпня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 06 жовтня 2025 року. 24 вересня 2025 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмета і підстав позову, в якій вона просила стягнути з [PERSON] додаткові витрати на утримання дочки. 06 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про відмову у прийнятті до розгляду вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину. На підставі заяви представника [PERSON] судове засідання, призначене на 06 жовтня 2025 року, суд відклав на 23 жовтня 2025 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для проголошення рішення суд призначив судове засідання на 03 листопада 2025 року. У судове засідання, призначене на 03 листопада 2025 року, учасники справи не з`явилися,про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд Позивачка і відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва 11.03.2008, актовий запис № 728 (т. 1, а.с. 6). Відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року в справі № 757/12518/14-ц, що набрало законної сили 17 березня 2015 року, визначено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 000,00 гривень щомісячно (т. 1, а.с. 10-12). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 09.01.2025 № 2025/000303524 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21 березня 2023 року (т. 1, а.с. 7). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 09.01.2025 № 2025/000303401 [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21 березня 2023 року (т. 1, а.с. 8). Згідно з довідкою, виданою Київським фаховим коледжем архітектури, будівництва та управління 14.01.2025 за № 13, [PERSON] навчається на денному відділенні коледжу на ІІ курсі за спеціальністю «Архітектура» (т. 1, а.с. 9). 04 червня 2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 04.06.2016, актовий запис № 595 (т. 1, а.с. 188). [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 02.02.2017, актовий запис № 547 (т. 1, а.с. 189). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом запису актів громадянського стану виконкому Московської райради народних депутатів м. Києва 20.08.1983, актовий запис № 2420, батьками [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (т. 1, а.с. 191). Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 18.04.2013, [PERSON] є пенсіонеркою за віком (т. 1, а.с. 192). Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 06.01.2014, [PERSON] є пенсіонером за віком (т. 1, а.с. 193). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва 09.04.1988, актовий запис № 231, батьками [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] (т. 1, а.с. 194). [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи з 01.11.2022, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 764228, виданою Спеціалізованою радіологічною МСЕК 01.12.2022; причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність установлена довічно (т. 1, а.с. 195). Відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність, виданою Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» 18.07.2025 за № 1772, [PERSON] знаходився на лікуванні у відділенні серцево-судинної хірургії з 04.07.2025 по 18.07.2025 (т. 2, а.с. 6). Згідно з випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9.12893, виданою Комунальним некомерційним підприємством Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» 18.07.2025 [PERSON] установлений діагноз варикозна хвороба нижніх кінцівок, хронічне захворювання вен лівої нижньої кінцівки (т. 2, а.с. 4-5). Відповідно до копії довідки військово-лікарської комісії № 2025-0828-0907-4309-3 від 28.08.2025 [PERSON] визнаний непридатним до служби на підводних човнах, надводних кораблях, морській піхоті, десантно-штурмових військах, спеціальних спорудах, водолазом, водолазом-глибоководником, акванавтом, підрозділах спеціального призначення; придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони (т. 2, а.с. 58). Згідно з довідкою, виданою військовою частиною [NUMBER] 03.05.2025 за № 5811 [PERSON] перебуває на військовій службі з 28.01.2025 по теперішній час (т. 1, а.с. 154). Відповідно до довідки про грошове забезпечення та відрахування, виданої військовою частиною [NUMBER] 16.09.2025 за № 7109, загальна сума доходу [PERSON] за січень-серпень 2025 року становить 532 766,96 гривень; за липень-серпень 2025 - 47 096,82 гривень (т. 2, а.с. 44). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 425000047 від 01.05.2025 за параметрами запиту: РНОКПП [NUMBER] інформація відсутня(т. 1, а.с. 187). ІV. Мотиви, оцінка і висновки суду Щодо первісного позову Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, зміна правовідношення (пункт сьомий частини другої статті 18 СК України). Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 51 Конституції України встановлює обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша-третя статті 181 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України). При цьому конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків (див. постанову Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року в справі № 686/28590/23). Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX від 19.11.2024прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2025 року становить 3 196,00 гривень. Згідно із ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно із ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справі, що розглядається, [PERSON] , як одержувач аліментів, звернулася до суду з вимогою змінити спосіб стягнення аліментів ну утримання дочки з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу). В обґрунтування позову зазначила, що розмір аліментів, який сплачує відповідач на підставі рішення суду, не забезпечує право дитини на належне утримання. Суд зауважує, що з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду міста Києва минуло майже десять років; за цей час малолітня дочка сторін виросла і наразі навчається у закладі фахової передвищої освіти; Очевидно, що розмір аліментів, що стягуються з відповідача (1000 гривень на місяць) не є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже є меншим навіть за мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, встановлений у ст. 182 СК України. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд ураховує, що [PERSON] має малолітню дочку, [PERSON] , [INFO] , яку він за законом зобов`язаний утримувати до повноліття, відсутність у [PERSON] нерухомого чи цінного рухомого майна, що належить йому на праві власності. Водночас доводи [PERSON] про необхідність утримувати непрацездатних батьків та мати дружини суд оцінює критично. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що батьки [PERSON] потребують матеріальної допомоги, а також доказів її надання відповідачем. Сама лише непрацездатність за віком батьків відповідача ще не свідчить про їх потребу в утриманні та надання такого утримання їх повнолітнім сином. Так само інвалідність матері дружини не може підтверджувати факт її утримання відповідачем. Більш того, він і не зобов`язаний її утримувати в силу вимог закону. Жодних доказів, які підтверджували б надання [PERSON] матеріальної допомоги [PERSON] матеріали справи не містять. Аргументи [PERSON] про погіршення стану його здоров`я та недостатність доходу для сплати аліментів у заявленому розмірі суд відхиляє. Згідно з довідкою про доходи грошове забезпечення відповідача в лютому-червні 2025 року становило щонайменше 83 000,00 гривень. У липні-серпні 2025 року дохід [PERSON] зменшився і становив орієнтовно 23 000,00 гривень, що пов`язано з його тимчасовою непрацездатністю та, як наслідок, неучасті в активних бойових діях. Навіть якщо розмір доходу [PERSON] залишиться на рівні 23 000,00 гривень, 1/4 частина його доходу становитиме орієнтовно 5 700,00 гривень. При цьому на стягнення аліментів у сумі 5 500,00 гривень щомісячно [PERSON] погодився. Доводи відповідача про добровільну сплату аліментів у більшому розмірі, ніж визначено судовим рішенням, суд до уваги не бере, адже вони не входять до предмета доказування у справі і не можуть впливати на зміну способу стягнення аліментів. З огляду на викладене та з урахуванням обставин, визначених у ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що спосіб стягнення аліментів слід змінити і стягувати з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходу). Такий розмір аліментів забезпечить ефективний захист права [PERSON] на утримання, відповідатиме засаді справедливості та свідчитиме про вирішення завдань цивільного судочинства. Отже, первісний позов суд задовольняє частково. Щодо зустрічного позову Згідно із ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 756/1384/20). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21). Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Позивач при зверненні до суду самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Своєю чергою, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. У зустрічному позові [PERSON] просив збільшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі судового рішення з 1 000,00 гривень до 5 500,00 гривень. Викладені в зустрічному позові обставини за своїм змістом є не позовними вимогами, а запереченнями проти первісного позову. Більш того, як текстуально, так і змістовно, зустрічний позов та відзив на первісний позов є тотожними. Суд акцентує, що пред`явлення позивачем вимоги про збільшення розміру аліментів, що з нього стягуються, суперечить юридичній природі позову і не узгоджується із завданням цивільного судочинства. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] не зазначив, яке його право порушила [PERSON] , в чому полягає таке порушення, як саме задоволення зустрічного позову поновить права позивача. З огляду на те, що відсутність порушеного права позивача є самостійною підставою для відмови в позові, в задоволенні зустрічного позову суд відмовляє повністю. Щодо застосування в цій справі частини першої статті 191 Сімейного кодексу України Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Невід`ємною складовою частиною права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, є своєчасне виконання остаточного судового рішення. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece)), заява № 18357/91) зазначив, що право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного й обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обов`язковість виконання судових рішень, разом з іншими складовими частинами права на справедливий суд, зокрема такими, як доступ до суду, суб`єктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя, розглядаються Судом як елементи верховенства права. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 Європейської конвенції докладно описував би процедурні гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу, у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень. Невиконання судових рішень нівелює довіру до держави і судової системи в цілому (див. рішення Європейського суду з прав людини від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93). Суд повторює, що згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У справі, що розглядається: - відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2015 року в справі № 757/12518/14-ц, що набрало законної сили 17 березня 2015 року, визначено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 000,00 гривень щомісячно; - вище суд виснував, що розмір аліментів, що стягуються з відповідача (1000 гривень на місяць) очевидно не є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже є меншим навіть за мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, встановлений у ст. 182 СК України; - відповідно до приписів СК України аліменти на утримання дитини стягуються до її повноліття; отже, обов`язок [PERSON] утримувати дочку буде припинений в день її повноліття, а саме [INFO] ; - на виконання заочного рішення суду від 27 лютого 2025 року з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання [PERSON] у сумі 48 859,80 гривень, що підтверджується довідкою про доходи платника аліментів; - з огляду на приписи статті 273 ЦПК України це рішення, за умови неподання сторонами апеляційної скарги, набере законної сили 16 грудня 2025 року; за таких обставин, аліменти в частці від доходу відповідача будуть стягуватися протягом двох місяців і восьми днів, а з урахуванням раніше сплаченої суми аліментів не будуть стягнуті взагалі - у разі апеляційного оскарження вказаного рішення, що за обставинами справи є достатньо вірогідним, рішення суду набере законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду, що вочевидь відбудеться після досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, у разі зміни способу стягнення аліментів з дня набрання законної сили цим рішенням право дитини на утримання не буде реалізоване, а існуватиме лише формально. Тобто попри часткове задоволення первісного позову і зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу платника аліментів, бажаного результату [PERSON] , яка діє в інтересах дитини, не досягне. З огляду на викладене,

Outcome: partial