Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про встановлення участі та спілкування батька з дитиною та просить: Зобов`язати [PERSON] надати відомості [PERSON] щодо місцезнаходження та проживання [PERSON] [INFO] та у разі їх зміни повідомити протягом наступного дня після їх зміни. Зобов`язати [PERSON] не чинити опір у спілкування [PERSON] з сином [PERSON] [INFO] , у тому числі розблокувати його номер телефону для спілкування з батьком та у разі зміни номеру телефону повідомити наступного дня після його зміни. Визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, дозволивши [PERSON] побачення та спілкування з малолітнім сином\~\~ [PERSON] [INFO] встановивши наступний порядок зустрічей: - особисті побачення без обмеження у часі з правом перебування сина за місцем проживання батька без присутності матері, з правом залишитись у батька на ніч у тому числі у Республіці Польща або на території проживання в іншій державі сина; - особисті побачення без обмеження у часі з правом перебування сина за місцем фактичного мешкання батька без присутності матері, з правом залишитись у батька на ніч; - половину існуючих канікул сина проводити з батьком; - спільного відпочинку у період щорічної відпустки протягом п`ятнадцяти днів та протягом відпустки, як учасника бойових дій з завчасним попередженням матері дитини; - необмежене спілкування батька з сином особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, надавши батьку та матері право змінювати порядок та узгоджувати час спілкування з дитиною за їх взаємною згодою, враховуючи добровільне волевиявлення дитини на таке спілкування. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 15.06.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.12.2021 року по справі №201/10593/21 було розірвано. Від шлюбу, колишнє подружжя має сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до судового наказу виданого 22.11.2021 року по справі №201/10594/21 відбувалося стягнення аліментів. Рішенням суду по справі №201/6325/24 зменшено розмір аліментів, та постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 року залишено без змін. Після розірвання шлюбу, позивач нормально спілкувався з сином, але після оголошення військового стану [PERSON] разом із сином позивача [PERSON] виїхала до Польщі. Спілкування із сином продовжувалось в телефонному режимі. Наприкінці 2022 року [PERSON] , заблокувала телефон сина і батько не міг навіть йому додзвонитись. Доказом того, що наразі дитина з матір`ю знаходиться за межами України є постанова Дніпровського апеляційного суд по справі №201/6325/24. В подальшому позивач намагався шляхом надсилання смс-повідомлень через соціальні месенджери написати сину та колишній дружині щодо надання можливості спілкування з сином та підтримання з ним зв`язку як батька та сина. [PERSON] заблокувала його в телефоні та наразі відсутній будь-який зв`язок з сином та невідоме їх місце перебування. Лише зі сторінки [PERSON] відомо, що вони проживають у Польщі. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 30 травня 2025 року було відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи без його участі. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Від третьої особи Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради також 03.11.2025 року надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без участі третьої особи. Відповідач до суду не з`явилась, повідомлялась належним чином, заяв та клопотань до суду не надсилала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 15.06.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14.12.2021 року по справі №201/10593/21 було розірвано. Від шлюбу, колишнє подружжя має сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до судового наказу виданого 22.11.2021 року по справі №201/10594/21 відбувалося стягнення аліментів. Рішенням суду по справі №201/6325/24 зменшено розмір аліментів, та постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 року залишено без змін. Після розірвання шлюбу, позивач нормально спілкувався з сином, але після оголошення військового стану [PERSON] разом із сином позивача [PERSON] виїхала до Польщі. Спілкування із сином продовжувалось в телефонному режимі. Наприкінці 2022 року [PERSON] , заблокувала телефон сина і батько не міг навіть йому додзвонитись. Доказом того, що наразі дитина з матір`ю знаходиться за межами України є постанова Дніпровського апеляційного суд по справі №201/6325/24. В подальшому позивач намагався шляхом надсилання смс-повідомлень через соціальні месенджери написати сину та колишній дружині щодо надання можливості спілкування з сином та підтримання з ним зв`язку як батька та сина. [PERSON] заблокувала його в телефоні та наразі відсутній будь-який зв`язок з сином та невідоме їх місце перебування. Лише зі сторінки [PERSON] відомо, що вони проживають у Польщі. Надаючи оцінку встановленим фактам та доводам позивача, суд враховує, що відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Національним законодавством України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у частині восьмій\~статті 7 СК України\~та у\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із\~ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно із\~ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до\~ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно із\~ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до\~ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із\~ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до\~ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із\~ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно із\~ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Зважаючи на викладене, суд приймає до уваги і покладає в обґрунтування судового рішення і позицію органу опіки і піклування де позовна заява підтримується у повному обсязі. Суд враховує, що позивач намагався шляхом надсилання смс-повідомлень врегулювати питання спілкування з дитиною. Сам факт звернення до суду батька з даним позовом, підтверджує його прагнення до спілкування з дитиною та не покладає на позивача будь-якого додаткового тягаря доведення цього прагнення. Також суд враховує, що позивач є військовослужбовцем та учасником бойових дій і враховуючи прохальну частину позовної заяви суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Доходячи до зазначеного висновку, суд звертає увагу на те, що\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved