Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

03.09.2025 позивач АТ «ТАКСОМБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 105616,57 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.04.2023 між сторонами було укладено договір №19678615_RESTRUKT, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 50000,00 грн. строком користування до 14.04.2028, а позичальник зобов`язався своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані відсотки. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до умов договору виконав у повному обсязі, однак відповідач належним чином зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого станом на 08.08.2025 утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 105616,57 грн. (з них 71990,47 грн. заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 33626,10 грн. заборгованість по комісії (в т.ч. простроченій), яку позивач просить стягнути з відповідача, оскільки останній ухиляється від добровільної сплати заборгованості. В позовній заяві позивач просить розглядати справу без участі представника позивача. Ухвалою від 08.09.2025 відкрито спрощене провадження у справі та ухвалено розглядати справу з повідомленням сторін, призначено судове засідання на 08.10.2025 (а.с.35), копію ухвали з додатками направлено сторонам (а.с.110), однак направлена відповідачу кореспонденція повернулася до суду не врученою адресату по причині «за закінченням терміну зберігання» (а.с.38), в зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 06.11.2025. Направлена судом відповідачу кореспонденція повернулася до суду не врученою адресату з позначкою «Одержувач відсутній за вказаною адресою» (а.с.45). Відповідно до позиції Верховного Суду у справі № 755/17944/18 від 10.05.2023 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку "відсутній за вказаною адресою" вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Окрім того, відповідач [PERSON] повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду телефонограмою на зазначений в позовній номер телефону (а.с.44). Згідно ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому\~задоволенню з\~наступних підстав. Частиною 1 ст.\~4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14.04.2023 між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] було підписано Заяву-договір про надання кредиту на «Врегулювання кредитної заборгованості» №19678615_RESTRUKT (а.с.6-9). Загальна сума кредиту 77301,21 грн.; строк кредиту 60 місяців (з 14.04.2023 по 14.04.2028); проценти за користування кредитом: 0, 001%; комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості, база розрахунку, порядок обчислення та сплати) 2, 90%, що складає 2241,74 грн., застосовується на строк кредиту, нараховується щомісячно протягом строку кредиту (п. 1.2.1, 1.2.5, 1.2.8, 1.4 договору). Відповідно до п. 1.10 договору банк на умовах цієї заяви-договору зобов`язується надати Позичальнику споживчий кредит «Врегулювання кредитної заборгованості», а позичальник (споживач) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі на умовах, встановлених цією заявою-договором. Кредит надається на рефінансування заборгованості позичальника в АТ «ТАСКОМБАНК» у сумі 77301,21 грн., шляхом їх перерахування на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] , відкритий в АТ «ТАСКОМБАНК». Протягом строку дії заяви-договору розміри процентів та комісій залишаються незмінними. Згідно з п. 1.11 договору цією заявою-договором позичальник доручає банку проведення дебетового переказу коштів для погашення заборгованості за кредитним договором № 2715637004 від 21.09.2021 у сумі 77301,23 грн., з поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «ТАСКОМБАНК», на рахунок № [NUMBER] в АТ «ТАСКОМБАНК». Згода дебетування рахунку позичальника (споживача) за цим пунктом заяви-договору є безвідкличною. Платежі з повернення заборгованості за кредитом, сплати процентів та комісій, оплата вартості усіх супровідних послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за кредитом, з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, що передбачені в Додатку №1 до цієї Заяви договору (п.3.1.4.). Заява-договір укладена у паперовій формі, набуває чинності з моменту її підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 5.15.). Відповідачем також долучено до матеріалів справи підписані позичальником [PERSON] . Додаток до Заяви-договору про надання споживчого кредиту №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023 (а.с.10), Паспорт споживчого кредиту за продуктом «Врегулювання кредитної заборгованості» (а.с.11). На підтвердження надання відповідачу кредитних коштів у спосіб, визначений у договорі, а також своїх вимог щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту та прострочених відсотків АТ «ТАСКОМБАНК» надало первинні бухгалтерські документи про зарахування на рахунок позичальника визначених договором кредитних коштів, а саме виписку по особовим рахункам кредитного договору №19678615_RESTRUKT за період з 14.04.2023 по 08.08.2025 (а.с.13-17). У п. п. 73, 74 постанови від 15.06.2023 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд відзначає, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц). Отже, виписки з особових рахунків є документом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору, позики або надання фінансової допомоги тощо. Таким чином суд вважає надану позивачем виписку по особовому рахунку належним та допустимим доказом отримання відповідачем коштів в межах укладеної заяви-договору про надання кредиту на «Врегулювання кредитної заборгованості» №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023. Відтак, матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023, за умовами якого відповідачу надано кредит на обумовлену в договорі суму, при цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості по кредитному договору №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023, заборгованість [PERSON] станом на 08.08.2025 становить 105616,57 грн., з яких: 71990,47 грн. заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 0,00 грн. заборгованість по відсоткам; 33626,10 грн. заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена) (а.с.12). 10.10.2024 АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до [PERSON] з повідомленням-вимогою про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів, заборгованість по яким, станом на 07.10.2024 становить: 77301,21 грн. - основного боргу; 0,86 грн. заборгованості за відсотками; 33626,10 грн. - комісії (в тому числі простроченої) (а.с.18). Згідно з частиною 1, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно положень ч. 1. 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України). Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи зазначені вище норми законодавства суд прийшов до висновку, що з наданих та досліджених судом доказів слід вважати обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою кредиту, враховуючи при цьому, що відповідач доводи позивача про наявність заборгованості не спростував, доказів сплати заборгованості за кредитним договором до суду не подавав. Що стосується стягнення з відповідача суми нарахованої комісії за кредитним договором в сумі 33626,10 грн., то суд вважає, що у задоволенні такої вимоги належить відмовити виходячи з наступного. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 2 ст. 10 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Закон України\~«Про споживче\~кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~(у редакції, чинній на момент укладення договору)\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»\~(10.06.2017) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до ч. 1 та 2 ст.\~11, ч. 5 ст.\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідні висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Так, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2\~ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення\~(ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично\~(ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх\~(erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення\~(ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Такі висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц. Тлумачення ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених\~ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 613/1436/17. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2\~ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення п. 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.\~11, ч. 5 ст.\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачу нарахована комісія за кредитним договором №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023 у розмірі 33626,10 грн. Розмір комісії «за обслуговування кредитної заборгованості» нараховувався з 14.04.2023 по 10.07.2024 по 2241,74 грн. щомісячно (а.с.12), однак із матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Банк дійсно може самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, однак лише у випадках коли це не суперечить чинному законодавству. При цьому, щомісячна комісія за обслуговування кредиту не є процентами за користування кредитними коштами та не може використовуватися як механізм подвійного стягнення плати за кредит. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, тому положення п. 1.4 договору про надання кредиту на «Врегулювання кредитної заборгованості» №19678615_RESTRUKT від 14.04.2023 та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту\~є нікчемними\~відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.\~11, ч. 5 ст.\~12\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23). Враховуючи викладене вимога позивача про стягнення з відповідача 33626,10 грн., які нараховані як комісія за обслуговування кредитної заборгованості, є безпідставною, а тому\~задоволенню не підлягає. У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1651,15 грн. (71990,00 /105616,57 х 2422,40).

Outcome: partial