Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Стислий зміст (виклад) позовних вимог. [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до Валківського районного суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Валківський молочний завод»), у якому просить стягнути з відповідача на свою користь: - заробітну плату та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 1\~008,00 грн; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10\~836,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона у період з 17 серпня 2015 року по 18 серпня 2015 року працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод». У день звільнення, 18 серпня 2015 року, з нею не було проведено розрахунок, їй не виплачено заробітну плату, а також грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, яка передбачена для працівників, які мають дітей. 12 лютого 2025 року вона звернулась до відповідача із запитом, у якому просила надати довідку (розрахунковий лист), де відобразити детальний розрахунок заробітної плати; надати письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні; повідомити про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку. У відповідь на вказаний запит відповідачем повідомлено, що при звільненні у серпні 2015 року з позивачем повністю проведено розрахунок та надано усі запитувані розрахунки. Щодо виплати компенсації, відповідачем зазначено, що підстав для нарахування їй компенсації за відпустку не було. Позивач вважає, що діями відповідача порушено її право на належну оплату праці, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Стислий зміст (виклад) заяв по суті справи. 31 березня 2025 року від представника відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 47-51). В обґрунтування заперечень проти позову, викладених у відзиві, представник відповідача зазначила, що позивач дійсно перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» з 17 серпня 2015 року по 18 серпня 2015 року. 18 серпня 2015 року відповідача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. При звільненні позивач жодних заперечень щодо розрахунку заробітної плати не висловлювала. Окрім того, жодної додаткової інформації або підтверджуючих документів, які б могли вплинути на суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні, ні при прийомі на роботи ні при звільненні позивачем не надавалась. Лише через дев`ять з половиною років, а саме 13 лютого 2025 року, відповідачем отримано запит від позивача, у якому позивач просила надати довідки щодо розрахунку заробітної плати, засвідчені копії заяви про прийняття на роботу, трудовий договір тощо. Також, 13 лютого 2025 року відповідачем отримано лист позивача, у якому позивач просить виплатити їй грошову компенсацію за 10 днів невикористаної додаткової відпустки, яка передбачена для працівників, які мають дітей, у розмірі 840,00 грн, а також здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідь на листи позивача відповідачем було повідомлено, що з нею здійснено повний розрахунок. Також повідомлено, що відповідачем не здійснювалось нарахування компенсації за відпустку, оскільки позивачем не було надано відповідних документів, які підтверджують право на відпустку. Зокрема, позивачем не було надано довідку від попередніх роботодавців про те, що вона не скористалась такою відпусткою; документ, що підтверджує, що інший з батьків не скористався такою відпусткою; що позивач має статус одинокої матері, а також, що за період перебування у трудових відносинах з банком вона зверталась до роботодавця із заявою про надання соціальних відпусток. 14 квітня 2025 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому вона просить задовольнити позов (а.с. 68-70). В обґрунтування відповіді на відзив зазначила, що при прийнятті її на роботу вона надала роботодавцю паспорт громадянина України, у якому містяться відомості про наявність у неї двох дітей. Згідно ст. 19 Закону України «Про відпуски», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, щорічну додаткову відпустку тривалістю 10 днів мала лише жінка, яка працює і має двох дітей або більше дітей віком до 15 років. У 2015 році вона працювала лише у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод», відповідно надання довідки з попередньої роботи щодо використання соціальних відпусток не потребувалось. 16 квітня 2025 року до суду надійшли заперечення представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод», у яких представник просить відмовити у задоволенні позову (а.с. 73-76). В обґрунтування заперечень зазначає, що у відповідності до положень статті 233 КЗпП, яка набрала чинності 19 липня 2022 року та підлягає застосуванню до даних правовідносин, тримісячний строк звернення позивача до суду з даним позовом закінчився 19 жовтня 2022 року, однак позивачем не надано до суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку для звернення до суду. Відповідач на виконання вимог законодавства, які діяли на час звільнення позивачки, надав їй належним чином оформлену трудову книжку та розрахувався з нею за два відпрацьованих дні. При цьому, на час звільнення позивачки у відповідача не було обов`язку надати позивачці копію наказу (розпорядження) про звільнення та письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, як вважає позивачка, адже це не було передбачено чинним на той час законодавством. Зазначила, що позивачка безпідставно та необґрунтовано звинувачує відповідача у невиплаті їй заробітної плати за два відпрацьованих дні. Крім того, будь-які докази не виплати заробітної плати відсутні. Стосовно посилання позивачки на те, що під час прийому на роботу вона надала відповідачу свій паспорт, де містяться записи про наявність неповнолітніх дітей, зазначено, що відповідач не мав обов`язку при прийомі на роботу позивачки дивитися всі аркуші паспорта, крім того, у паспорті жодним чином не зазначено, ким та коли саме було внесені відомості про наявність дітей у позивачки. По-друге, звертає увагу суду, що, а ні при зверненні до Відповідача із запитом та заявою (клопотанням), а ні при зверненні до суду із позовною заявою позивачка не надала доказів, які б могли підтвердити право позивачки на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку. Крім того, позивач також не надала доказів того, що за час роботи у відповідача, вона повідомляла про наявність обставин, які підтверджують право позивачки на отримання додаткової відпустки. Аргументи (позиції) учасників справи. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. Рух справи. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 20 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 12 червня 2025 року задоволено частково клопотання позивача. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» належним чином завірені копії: заяви про прийняття на роботу [PERSON] від 17 серпня 2015 року; наказів № 66-А/К від 17 серпня 2015 року та № 67-Б/К від 18 серпня 2015 року; довідки (розрахунковий лист) де відображено детальний розрахунок виплати [PERSON] заробітної плати за період з 17 серпня 2015 року по 18 серпня 2015 року; особової картки на ім`я [PERSON] ; особової справи на ім`я [PERSON] . В решті клопотання позивача відмовлено. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] , [INFO] , є матір`ю двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що маються записи у паспорті громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] та також підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 6 - 8, 15 зворот 16). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , з 01 жовтня 2008 року [PERSON] працювала в Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» та 20 листопада 2014 року була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с. 12). У період з 02 грудня 2014 року по 16 серпня 2015 року [PERSON] здійснювалась виплата допомоги по безробіттю (а..с 12). 17 серпня 2015 року [PERSON] прийнято на посаду менеджера зі збуту до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» (а.с. 12 зворот). 18 серпня 2015 року [PERSON] звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП (а.с. 12 зворот). Відповідно до даних про нараховану заробітну плату з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, за серпень 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» здійснено нарахування [PERSON] заробітної плати за два дні у розмірі 168,00 грн (а.с. 15), що також підтверджується Індивідуальними відомостями Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 13 березня 2015 року (а.с. 26). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2015 року по грудень 2015 року від 27 жовтня 2015 року, за 1 3 квартали 2015 року [PERSON] отримувала допомогу від Валківського РЦЗ, у третьому кварталі 2015 року отримала заробітну плату від Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» у розмірі 168,00 грн. Відомості про інші доходи за період з січня 2015 року по грудень 2015 року відсутні. 12 лютого 2025 року [PERSON] направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» запит на інформацію (а.с. 17), у якому просила надати: довідку (розрахунковий лист) де відобразити детальний розрахунок виплати [PERSON] заробітної плати за період з 17.08.2015 по18.08.2015; засвідчені копії наступних документів: заяви про прийняття на роботу [PERSON] ; письмовий трудовий договір укладений між [PERSON] та роботодавцем; особовий листок з обліку кадрів; наказів (або витягів з них) № 66-А/К від 17.08.2015 та № 67-Б/К від 18.08.2015; письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми [PERSON] при звільненні, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України; довідку в якій відобразити кількість діб [PERSON] за 2015 рік додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, передбаченої ст. 19 Законом України «Про відпустки», оскільки на день звільнення [PERSON] мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років; довідку в якій відобразити розмір середньої заробітної плати та розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , обчислення яких здійснити відповідно до постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»; надати інформацію чи виплачена [PERSON] компенсація за 10 календарних днів невикористаної за 2015 рік додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, передбачено ст. 19 Законом України «Про відпустки» - додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, оскільки на день звільнення [PERSON] мала двох неповнолітніх дітей віком до 15 років. 12 лютого 2025 року [PERSON] направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» заяву (а.с. 19-20), у якій вона просила: здійснити виплату [PERSON] грошової компенсації за 10 днів невикористаної додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи у розмірі 840,00 грн; здійснити виплату [PERSON] середній заробіток за час порушення строків виплати належних звільненому працівнику сум. У вказаному листі [PERSON] зазначає, що виходячи з середньоденного заробітку, отриманої нею за два дні роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» (168/2 = 84,00), грошова компенсація за 10 днів невикористаної додаткової відпустки становить 840,00 грн (84,00 х 10 = 840). Згідно листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» № 11 від 11 березня 2025 року, адресованого [PERSON] , при звільненні у серпні 2015 року останній були надані усі необхідні документи. Сума нарахованої заробітної плати за два дні відповідає інформації, що міститься у довідці Пенсійного фонду України. При працевлаштуванні та при звільнені [PERSON] не повідомляла підприємство про наявність у неї обставин, які підтверджують її право на додаткову відпустку. Окрім того, нею не було надано довідки від попередніх роботодавців про те, що нею не використовувалась така відпустка, а також підтвердження того, що інший з батьків не скористався такою відпусткою у поточному році. З огляду на викладене, підстав для виплати компенсації за не використану додаткову відпустку не було. З приводу заяви [PERSON] щодо виплати грошової компенсації за не використану додаткову відпустку та середнього заробітку за час порушення строків виплати належних працівнику сум, повідомлено, що останньої не подавались відповідні документи, які підтверджують її право на отримання компенсації, тому підстав для її виплати не має (а.с. 22-24). Відповідно до листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» № 19 від 02 вересня 2025 року, адресованого [PERSON] , виплата [PERSON] заробітної плати здійснювалась за видатковим касовим ордером, строки зберігання якого сплинули (а.с. 4). Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15\~ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83\~КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.\~1\~Закону України\~«Про оплату\~праці» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Представником відповідача у ході судового розгляду зазначалось, що при звільненні позивача їй здійснено виплату заробітної плати готівкою за видатковим касовим ордером. Видатковий касовий ордер (ВКО) це первинний бухгалтерський документ, який є обов`язковим для оформлення видачі готівки з каси підприємства. Форма видаткового касового ордеру передбачена Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ № 637 від 15 грудня 2004 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої у видатковому касовому ордері отримувач зазначає словами повну суму грошових коштів, які отримав, ставить дату та підпис про отримання таких грошових коштів. Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі Закон Закону № 996 XIV). Статтею 1 вказаного закону визначено, зокрема, що бухгалтерський облік це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. У відповідності до ст. 2 Закону № 996 - XIV він поширює свою дію на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону № 996 - XIV). Згідно ч. 1 ст. 8 Закону № 996 - XIV бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу(посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів (ч. 2 ст. 8 Закону № 996 - XIV). Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 996 - XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 затвердженого Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (далі - Положення № 88 в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи) (п. 1.1. Положення № 88). Згідно п. 2.18. Положення № 88 усі документи, що додаються до прибуткових та видаткових касових ордерів, а також документи, що стали підставою для нарахування заробітної плати та інших подібних виплат, підлягають обов`язковому погашенню штампом або ручним надписом «Одержано» або «Сплачено» із зазначенням дати (числа, місяця, року). Відповідно до п. 6.1. Положення № 88 первинні документи та облікові регістри, що пройшли обробку, бухгалтерські звіти і баланси підлягають обов`язковій передачі до архіву. Пунктом 6.6. Положення № 88 встановлено, що строк зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності в архіві підприємства, установи визначається згідно з нормативно-правовим актом з питань визначення строків зберігання документів, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства. Водночас, зберігання первинних документів та облікових регістрів, що пройшли обробку і були підставою для складання звітності, а також бухгалтерських звітів і балансів, оформлення і передачу їх до архіву забезпечує головний бухгалтер підприємства, установи (п. 6.7. Положення № 88). Згідно п.п. 44.1., 44.3. ст. 44 Податкового кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності. Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів. Затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі перелік), цей перелік розроблено відповідно до Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи», Порядку утворення та діяльності комісій з проведення експертизи цінності документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від08 серпня 2007 року №1004, з урахуванням положень інших нормативних актів та методичних посібників з експертизи цінності документів. Цей перелік включає типові документи, що створюються під час документування однотипних (загальних для всіх) управлінських функцій, виконуваних державними органами та органами місцевого самоврядування, іншими установами, підприємствами та організаціями незалежно від функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності, форми власності, а також документацію, що створюється в результаті виробничої та науково-технічної діяльності організацій. Цей Перелік є нормативно-правовим актом, призначеним для використання всіма організаціями при визначенні строків зберігання документів, їх відборі на постійне та тривале (понад 10 років) зберігання або для знищення. Згідно п.п. 317, 336 Розділу І Переліку строк зберігання розрахунково-платіжних відомостей (особових рахунків) працівників 75 років. Строк зберігання первинних документів і додатків до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах складає 3 роки. Відповідачем не надані до суду довідки (розрахункові листи), у яких відображено детальний розрахунок виплати позивачу заробітної плати, хоча строк зберігання таких розрахункових документів становить 75 років. Однак такі документи підтверджують суму нарахованої заробітної плати, натомість отримання позивачем заробітної плати вказані довідки (розрахункові листи) не підтверджують. Строк зберігання видаткового касового ордеру за яким здійснюється виплата заробітної плати становить 3 роки, що в своєю чергою, як це зазначено в листах Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод», унеможливило відповідача надати копію видаткових касового ордеру за яким була виплачена позивачу заробітну плату, оскільки звільнення позивача з роботи відбулось 18 серпня 2015 року, а з даним позовом до суду вона звернулась 19 березня 2025 року. Окрім того, нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати у розмірі 168,00 грн відображають дані з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з січня 2015 року по грудень 2015 року від 27 жовтня 2015 року. До того ж, 12 лютого 2025 року позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила виплатити грошову компенсацію за не використану додаткову відпустку та середній заробіток за час порушення строків виплати належних їй сум, одночасно вона не зазначала про те, що їй не була виплачена заробітна плата при звільненні та не просила виплатити їй заробітну плату. Більш того, у вказаній заяві вона зазначила, що виходячи з середньоденного заробітку, отриманої нею за два дні роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» (168/2 = 84,00), грошова компенсація за 10 днів невикористаної додаткової відпустки становить 840,00 грн (84,00 х 10 = 840). Отже, оскільки заробітна плата позивачу при звільнені виплачена за видатковим касовим ордером, який у Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» не зберігся, так як строк зберігання його становить 3 роки, одночасно із позовом до суду позивач звернулась лише 19 березня 2025 року, а тому, враховуючи, що нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати у розмірі 168,00 грн відображають дані Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заробітної плати у розмірі 168,00 грн є необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 182-1 КЗпП (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73цього Кодексу). Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлює Закон України «Про відпустки». Законом України «Про відпустки» передбачена соціальна додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину (ст. 4 Закону). Статтею 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Виходячи з викладеного, додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів надається саме жінці яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, для отримання додаткової соціальної відпустки, а тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується наявність у жінки двох або більше дітей віком до 15 років. Положеннями статті 20 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)визначено, що додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону. Отже, зазначена відпустка є соціальною і надається в будь-який час календарного року, незалежно від відпрацьованого часу. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), що кореспондується з ч. 1 ст. 83 КЗпП (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що маються записи у паспорті громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] та також підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 6 - 8, 15 зворот 16). Згідно ч. 2 ст. 24 КЗпП (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Позивач у позовній заяві вказала, що при прийомі на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» нею було надано паспорт громадянина України на її ім`я, у якому містяться відомості про наявність у неї на той час двох малолітніх дітей. Згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503-XII від 26 червня 1992 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. Отже, [PERSON] надавши при прийнятті на роботу Товариству з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» свій паспорт громадянина України, у якому зазначені відомості про наявність у неї двох дітей до 15 років, надала достатні документи, які підтверджують її право на додаткову відпустку, яка передбачена для жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років. З огляду на наведене, відповідачем безпідставно не виплачено [PERSON] при звільненні грошову компенсацію за не використані дні додаткової відпустки, яка передбачена для жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не подано довідку з попереднього місця роботи про те, що вона не використовувала таку відпустку, є безпідставними, оскільки з попереднього місця роботи позивач звільнена 20 листопада 2014 року та у 2015 році, до 17 серпня 2015 року, не була працевлаштована та отримувала виплати по безробіттю. Тобто, у 2015 році, до 17 серпня 2015 року, позивач не могла скористатись правом на додаткову соціальну відпустку, оскільки була не працевлаштована. Так само, доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано документів, які підтверджують, що інший із батьків дитини не скористався такою відпусткою, є безпідставними, оскільки право на таку відпустку мають саме жінки, що прямо визначено у статті 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Посилання представника відповідача щодо відсутності документів, які підтверджують, що позивач є одинокою матір`ю, є помилковими, оскільки зазначена обставина, є іншою підставою для надання додаткової відпустки. Для обчислення середньої заробітної плати у випадкахнадання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки, необхідно застосовувати Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (надалі Постанова) (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно розділу 2 Постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до розділу 4 Постанови, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] відпрацювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» два дні, за які отримала заробітну плату у розмірі 168,00 грн, отже, грошова компенсація за не використані дні додаткової відпустки, яка передбачена для жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, у даному випадку становить 840,00 грн (168 / 2 = 84 (середньоденна заробітна плата) х 10 (кількість днів не використаної відпустки) = 840), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 117 КЗпП (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117\~КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови). Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117\~КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови). Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови). Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117\~КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117\~КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10\~836,00 грн, яка розрахована позивачем за період з 19 серпня 2015 року по 19 лютого 2016 року, виходячи із 129 робочих днів за вказаний період (129 х 84 = 10 836,00). Сума грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки становить 840,00 грн, що є більше ніж у десять разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (10\~836,00 грн). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи, що позивачем відпрацювала у відповідача всього два дні, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 840,00 грн. Щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне. За правилами частин першої, другої статті 233 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом № 2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення частини другої статті 233\~КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Закон № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 233\~КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року. Підпунктом 3 пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 2352-ІХ Кабінет Міністрів України зобов`язано протягом двох місяців з дня набрання чинності цим Законом: забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Суд звертає увагу на те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України. Поряд з цим, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233\~КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233\~КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ). Такий правовий підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23, а також Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, при розгляді справи № 460/21394/23 (постанова від 21 березня 2025 року). Судовим розглядом встановлено, що дані правовідносини виникли до 19 липня 2022 року, тому підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233\~КЗпП України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року та якою працівник не обмежений будь-яким строком для звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Окрім того, суд зауважує, що доказів того, що позивач одержала письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Валківський молочний завод» на її користь грошової компенсації за не використані дні додаткової відпустки, яка передбачена для жінки, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, у розмірі 840, 00 грн, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 840,00 грн. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У постанові Великої Палати ВС від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено висновок, що звільнення від сплати судового збору, передбачене п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. \~ \~ \~ \~Позивачем при пред`явленні даного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 93,89 грн (840 / 10\~836 х 1\~211,20 = 93,89). На підставі викладеного,

Outcome: partial