Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

26.05.2025 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним, визнання права власності, в обґрунтування якої зазначила наступне. 28.06.2021 сторони уклали договір про наміри купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , згідно умов якого відповідач зобов`язався в майбутньому продати відповідачеві вищезазначену квартиру, яку він прийняв у спадщину. У цей же день позивач сплатила відповідачеві грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США в рахунок оплати спірної квартири, про що останній склав розписку. Відповідач в усній формі зобов`язався приїхати до м. Запоріжжя після спливу шестимісячного строку для оформлення спадщини, проте через збройну агресію РФ проти України не зміг виконати свою обіцянку. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2024 визнано за відповідачем [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач передав позивачеві технічний паспорт на квартиру та ключі від неї, проте зобов`язання з`явитися до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири за першою вимогою позивача не виконав. Посилаючись на вищезазначені обстави, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами 28.06.2021, визнати за позивачкою право власності на спірну. Ухвалою судді від 23.06.2025 відкрито провадження в справі, розпочато в справі підготовче провадження, призначене підготовче засідання, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. 22.07.2025 судом закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позов та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача в судовому засіданні повідомила, що відповідач фактичні обставини, викладені у позовній заяві, не заперечує, позов визнає. Від виконання зобов`язання укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач не ухиляється, проте через збройну агресію РФ проти України відповідач позбавлений можливості прибути на території України для укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Відповідач також не може уповноважити іншу особу укласти зазначений договір, оскільки урядом РФ введені перешкоди щодо проставлення апостилю на довіреностях щодо відчуження майна на території України. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини. 28.06.2021 сторони у простій письмовій формі уклали договір про наміри (про купівлю-продаж нерухомості). Згідно п. 1.1 зазначеного договору відповідач мав намір продати, а відповідач купити в строк на умовах, визначених договором, квартиру [ADDRESS] , яку відповідач успадкував від [PERSON] , який помер [INFO] , за заповітом від 31.08.2012, за ціною 408750,00 грн., що еквівалентно 15000,00 дол. США. У п. 3.2 договору сторони домовилися, що відповідач зобов`язується продати квартиру в строк до 01 березня 2021 року. В судовому засіданні позивач пояснила, що у зазначеному пункті сторонами допущено описку в зазначені граничного строку виконання зобов`язання. Насправді сторони домовилися, що відповідач зобов`язується продати відповідачеві квартиру протягом шести місяців з моменту укладення договору про наміри. Представник відповідача вищезазначену обставину підтвердила. Згідно п. 4.2 договору позивач в момент підписання договору передала, а відповідач прийняв завдаток в сумі 408750,00 грн., що еквівалентно 15000,00 дол. США. Про отримання від позивача вищезазначеної суми грошових коштів відповідач склав розписку, оригінал якої перебуває у позивача (а.с. 28). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2024 визнано за відповідачем [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 5-8). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано від 15.05.2025 № 427090661 вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.09.2024 № 335/5370/24 (а.с. 4). Стаття 15\~ЦК\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У статтях\~3,\~6,\~203,\~626,\~627 ЦК України\~визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша\~статті 628 ЦК України\~передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно з частиною третьою\~статті 640 ЦК України\~договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За правилами частини другої\~статті 220 ЦК України\~у випадку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Зазначена частина друга\~статті 220 ЦК України\~застосовується до правовідносин у разі, коли сторони вчинили правочин у встановленій законом письмовій формі, зміст якого відповідав волі сторін, які дійшовши згоди щодо усіх істотних умов договору, виконали такий договір повністю чи частково, і лише не було дотримано вимоги про нотаріальне посвідчення такого договору через ухилення однієї сторони договору. Укладений сторонами 28.06.2021 договір про наміри за змістом є попереднім договором. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~635\~ЦК України\~попереднім є\~договір,\~сторони якого\~зобов`язуються\~протягом певного\~строку (у\~певний термін)\~укласти договір\~в майбутньому\~(основний\~договір)\~на умовах,\~встановлених попереднім\~договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Положення частини другої\~статті 635 ЦК України\~містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить принципу вільного волевиявлення учасника правочину та вимогам\~статті 635 ЦК України\~про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором. Відповідно до частини третьої\~статті 635 ЦК України\~зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок неукладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, визнання такого договору дійсним, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Навпаки, внаслідок не укладення основного договору зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється. Положеннями\~ЦК України\~й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. Вищезазначений висновок щодо застосування ст. 220 ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 в справі № 522/970/18, провадження № 61-319св20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97495247). Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, зважаючи на те, що укладений сторонами попередній договір є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідчений, і не створює наслідків його невиконання, які б мали місце у випадку укладення основного договору, підстави застосування\~ст.\~220\~ЦК України до правовідносин, які склалися між сторонами відсутні. Відповідно до 1 ст. 206 ЦПК відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. Частиною ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Абзацем першим підпунктом 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» від 3 березня 2022 р. № 187 для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації встановлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна особами, пов`язаними з державою-агресором. Відповідач є громадянином РФ, на території України не проживає, отже є пов`язаним з державою-агресором. Закон щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором наразі не прийнятий. Вищезазначене виключає задоволення позову у зв`язку з його визнанням відповідачем. Приватно-правовий інструментарій (зокрема ініціювання спору про визнання договору дійсним) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для набуття права власності на нерухоме майно всупереч прямо визначеній законодавцем забороні. З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed