Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у червні 2025 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місце проживання дитини разом з матір`ю - в [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 2017 року по 2019 рік. В шлюбі народилася донька [PERSON] , [INFO] . З грудня 2018 року з [PERSON] вони не проживають разом. Офіційно розлучені 15.05.2019 року відповідно до рішення Київського районного суду м.Полтави. В даному рішенні про розлучення зазначено, що їх донька [PERSON] залишається проживати з матір`ю. Проте, на сьогоднішній день відповідач заперечує щодо цього і у них виник спір щодо місця проживання дитини. Після розлучення батько інколи зустрічався з донькою, фінансово допомагав тільки аліментами (1500 грн./міс), які виплачував із затримками. В 2024 році було рішення суду стосовно зміни способу стягнення аліментів зі сталої 1500 грн. на 1/4 частину від доходу. Після того, як відповідач виїхав в 2021 році за кордон, участі в житті дитини не приймає. Де саме він наразі проживає невідомо. З початком повномасштабного вторгнення позивач була вимушена з донькою виїхати за кордон і зараз перебуває в Естонії. Вони вдвох отримали посвідки на постійне проживання в Естонії. На теперішній час отримала Вид на проживання в Естонії. Донька навчається, відвідує гуртки. Вона має власне житло, де проживає з донькою вже новою сім`єю. Так, з 20.04.2024 року вона знаходиться в офіційному шлюбі з [PERSON] , шлюб зареєстрований в Естонії Таллінн. З її теперішнім чоловіком вони виховують їх спільну дитину і вчотирьох живуть однією люблячою сім`єю. Вона офіційно працює віддалено в українській фірмі, має офіційний заробіток. На сьогодні стало питання визначення місця проживання її доньки з нею, так як відповідач заперечує щодо цього. Донька знаходиться з нею в Естонії по тимчасовому воєнному захисту. Для подальшого проживання в Естонії необхідно рішення суду про визначення місця проживання доньки з матір`ю за кордоном (Естонії). Вважає, що проживання доньки саме з нею, з її братиком у люблячій родині разом з матір`ю, в умовах, які вона забезпечила своїй доньці - комфортне житло, харчування, навчання, повноцінний гармоній розвиток (танці, гуртки) - буде саме в інтересах дитини, оскільки вона повністю опікується нею, займається її вихованням, має можливість забезпечити її гармонійний та всебічний розвиток, в той час як відповідач не має належних умов для проживання дитини, не допомагає дитині, не телефонує і не спілкується з нею. Донька знає про існування батька як формальне явище. У них є своє власне житло в Таллінні, де прописані вона з [PERSON] . Вона та її чоловік [PERSON] мають постійне місце роботи та стабільний дохід. Всі витрати на дитину (гуртки, лікування, одяг, відпочинок тощо) сплачує вона та її чоловік, який дуже добре ставиться до [PERSON] , піклується та любить її. В 2024 році донька пішла в перший клас в Таллінні, відвідує різноманітні гуртки, має позитивні характеристики від класного керівника. Ухвалою суду від 08.07.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 09.09.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Шеховцова О.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позові. Зазначила, що дитина повністю соціалізована в Естонії, офіційно живе з матір`ю. Але дитина не може отримати посвідку у органів державної влади Естонії. Відповідач живе в Литві, заперечує проти проживання дитини з матір`ю, проте до суду з приводу визначення місця проживання дитини та до органів опіки та піклування в Україні не звертався. Дійсно в рішенні Київського районного суду м.Полтави визначено місце проживання дитини разом з матір`ю, однак цього недостатньо для органів державної влади Естонії. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач не подав відзив. Суд, у відповідності до ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 09.12.2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб Київським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №208. Від подружнього життя сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 15.05.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.36). Згідно з позовом, відповідач за рішенням суду сплачував аліменти на утримання доньки, в2024 році було рішення суду стосовно зміни способу стягнення аліментів зі сталої 1500 грн. на 1/4 частину від доходу. Відповідно до матеріалів позовної заяви,з початком повномасштабного вторгнення позивач була вимушена з донькою виїхати за кордон і зараз вони перебувають в Естонії; отримали посвідки на постійне проживання в Естонії та позивач отримала Вид на проживання в Естонії, має власне житло, з 20.04.2024 року вона знаходиться в офіційному шлюбі з [PERSON] . Донька навчається в школі, відвідує різноманітні гуртки (а.с.9-11, 24, 25, 32, 34-35). Отже, з матеріалів справи вбачається, що дитина проживає разом з матір`ю в Естонії, вони отримали посвідки на постійне проживання. Відповідач, у свою чергу, має реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з позову, відповідач фактично проживає окремо від позивача та доньки. Позивач просить визначити місце проживання дитини разом з нею в [ADDRESS] , оскільки відповідач заперечує щодо цього та для подальшого проживання в Естонії необхідно рішення суду про визначення місця проживання доньки з матір`ю за кордоном (Естонії). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. За встановлених обставин, на час звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка тривалий час фактично проживала і проживає разом з нею, відсутні підстави вважати, що між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки в матеріалах справи немає даних про те, що батько дитини вимагав від матері дитини змінити її місце проживання, порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним. Крім того, частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з рішенням Київського районного суду міста Полтави від 15.05.2019 року, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю[PERSON] . Отже, позивач не довела перед судом які саме її права, або права дитини, порушені та підлягають захисту. Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач покликається на те, що визначення місця проживання дитини з нею їй необхідне для подальшого проживання доньки в Естонії. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Посилання позивача на необхідність задоволення позовних вимог для подальшого проживання доньки в Естонії не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки вони жодним чином не стосуються предмета доказування у даній справі. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що право позивача та інтереси дитини не порушено, та приходить до переконання, що спір між сторонами з приводу місця проживання дитини відсутній, а тому позов не підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed