Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

03.06.2025р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 26.03.2021р. у розмірі 764 900 грн. 88 коп., що станом на 27.05.2025р. за курсом НБ України еквівалентно становить 18 400 доларів США, та складається із: 415 707 грн. 00 коп. - заборгованість за позикою; 349 193 грн. 88 коп. - 21% річних станом на 27.05.2025р. (день звернення до суду). Позов обґрунтований тим, що 26.03.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, які останній зобов`язався повернути в строк до 26.03.2022р. Також у договорі позики сторони визначили процентну ставку - 21% річних від суми проінвестованих коштів, та порядок сплати процентів - щоквартально. Станом на день звернення з позовом до суду відповідач основну суму позики не повернув. З огляду на що, виходячи з п.п. 1, 2 Договору позики, та ст.ст. 1048 ЦК України позивачем розраховані проценти. Так, останній вказує у позові, що 21% від суми проінвестованих коштів (10 000 доларів США) становитиме у щорічному розрізі: 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2021р. до 21.03.2022р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2022р. до 21.03.2023р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2023р. по 21.03.2024р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2024р. до 21.03.2025р.). Всього проценти за період з 21.03.2021р. до 21.03.2025р. Становлять 8 100 доларів США 00 центів. Загалом сума боргу за договором позики від 26.03.2021р. становить 764 900 грн. 88 коп., що станом на 27.05.2025р. за курсом НБ України еквівалентно 18 400 доларів США, та складається із: 415 707 грн. 00 коп. - заборгованість за позикою; 349 193 грн. 88 коп. - 21% річних станом на 27.05.2025р. (день звернення до суду). А тому, посилаючись на ст. ст. 599, 612, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу та проценти у заявлених розмірах. Позивач також заявив про витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., та зазначив, що докази на підтвердження вказаного виду витрат будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду. Позивач та представниця позивача Ларіна Д.С. в судові засідання 13.10.2025р. та 04.11.2025р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Водночас 03.11.2025р. представниця позивача звернулася на адресу суду із заявою про проведення судового засідання 04.11.2025р. у її відсутність та у відсутність позивача, дала згоду на заочне рішення. Відповідач в судові засідання 13.10.2025р. та 04.11.2025р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу по суті без учасників судового розгляду, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі доказами. 04.11.2025р. судом в порядку, визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 26.03.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4, 5, 12 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 26.03.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 21% від суми проінвестованих ним коштів, та що позичальник сплачує належні позикодавцеві відсотки щоквартально. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві у доларах США, або у безготівковій формі на розрахунковий рахунок. Позичальник засвідчив, що на момент укладення даного договору ним отримано грошові кошти в повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором - не надається. Також вони ж визначили, що відповідно до ст. 1046 ЦК України договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення основної суми позики та процентів, згідно договору позики від 26.03.2021р., не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за ним рахується заборгованість в сумі 18 400 доларів США 00 центів, з яких: 10 000 доларів США 00 центів - основний борг та 8 400 долари США 00 центів - проценти. Проценти розраховані позивачем, виходячи з п.п. 1, 2 Договору позики, та ст.ст. 1048 ЦК України, за погодженою сторонами процентною ставкою як 21% від суми проінвестованих коштів, суми позики як 10 000 доларів США, за період починаючи з 21.03.2021р. по 21.03.2025р., що у щорічному розрізі становить: 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2021р. до 21.03.2022р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2022р. до 21.03.2023р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2023р. по 21.03.2024р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2024р. до 21.03.2025р.). Станом на 27.05.2025р. (день подання позовної заяви) офіційний курс долара США до української гривні, за курсом НБУ, становив 1долар США/41,5707грн. Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК україни, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), в якій вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У договорі позики сторони визначили суму та валюту позики, а саме грошові кошти у сумі 10 000 в іноземній валюті - доларах США. Вони ж визначили порядок виконання зобов`язання за договором позики (повернення основного боргу і процентів) в іноземній валюті, - у доларах США (п.п. 1, 2 договору позики). З огляду на викладене, суд вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем, та приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу за договором позики в сумі 10 000 доларів США 00 центів. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 8 400 долари США 00 центів - процентів. Проценти розраховані позивачем, виходячи з п.п. 1, 2 Договору позики, та ст.ст. 1048 ЦК України, за погодженою сторонами процентною ставкою як 21% від суми проінвестованих коштів, суми позики як 10 000 доларів США, за період починаючи з 21.03.2021р. по 21.03.2025р., що у щорічному розрізі становить: 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2021р. до 21.03.2022р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2022р. до 21.03.2023р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2023р. по 21.03.2024р.), 2 100 доларів США 00 центів (за період з 21.03.2024р. до 21.03.2025р.). Водночас, слід зазначити, що виходячи із умов договору позики, у якому сторони погодили строк кредитування починаючи з 26.03.2021р. до 26.03.2022р. (12місяців)), а не як розраховано позивачем з 21.03.2021р. до 21.03.2025р., суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача процентів за період з 26.03.2021р. до 26.03.2022р. у сумі 2 100 доларів США. Суд вважає доцільним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за користування кредитом, розмір якої не може бути зменшений судом. А тому посилання позивача про стягнення відсотків за період з 27.03.2022р. по 21.03.2025р., свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України, проте такі вимоги останнім не заявлялися. За такого, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7 649 грн. 01 коп. понесені позивачем при подачі позову до суду підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог у сумі 5 029 грн. 99 коп. (65,76%). Водночас, питання щодо розподілу судових витрати на професійну правничу допомогу буде вирішено в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial