Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

ТОВ «Фінпром Маркет» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначалося, що 12 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем укладено договір позики шляхом підписання його електронним підписом. Надалі ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» відступило ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» право грошової вимоги до відповідача за вказаним договором позики на підставі договору факторингу, яке в подальшому також відступило це право позивачу. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання після відступлення позивачу права грошової вимоги, тобто не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, позивач змушений звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 11768,19 гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В подальшому ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2025 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у позовній заяві та поданих до суду заявах просила розглядати справу за її відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин суд постановив провести розгляд справи за відсутності представника позивача. У судовому засіданні 20 серпня 2025 року відповідач клопотав про відкладення розгляду справи для отримання професійної правничої допомоги та можливого мирного врегулювання спору. Судове засідання відкладено на 25 вересня 2025 року з урахуванням періоду перебування головуючого судді у щорічній основній відпустці. Судове засідання 25 вересня 2025 року відкладено за заявою представника відповідача для ознайомлення з матеріалами справи на 02 жовтня 2025 року. 01 жовтня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача, посилаючись на практику ЄСПЛ та ВС, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначав, що наявний в матеріалах платіжний документ ТОВ «ФК «Фінекспрес» не може слугувати належним і допустим доказом перерахування грошових коштів за договором позики, оскільки він ніким непідписаний і з його змісту неможливо встановити кому та на якій підставі здійснювався переказ грошових коштів. Вказував, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості недеталізований та не є первинним банківським документом, а є внутрішнім документом товариства. При цьому проценти за користування грошовим коштами нараховано поза межами строку дії договору позики, що суперечить його умовам, вимогам законодавства та сталій судовій практиці. Стверджував, що відповідач не був ознайомлений з Правилами надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету. Звертав увагу, що НБУ, як контролюючий орган, застосовував заходи впливу стосовно первісного кредитора - ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів», зокрема встановлено, що останнім не в повному обсязі надавалася інформація споживачеві про умови надання фінансових послуг, не дотримувалися встановлені законом вимоги до договору про споживчий кредит та вимоги щодо взаємодії зі споживачами. У судовому засіданні 02 жовтня 2025 року оголошено перерву до 16 жовтня 2025 року для надання можливості позивачу подати відповідь на відзив. 03 жовтня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначалося, що до позовної заяви додано електронну платіжну інструкцію, довідку платіжної системи та лист первинного кредитора, які у своїй сукупності є достатніми доказами перерахування грошових коштів відповідачу. При цьому останнім не надано жодних доказів на спростування зарахування суми позики на його картковий рахунок, а також будь-якого контррозрахунку суми заборгованості. З приводу нарахування процентів вказувалося на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання з повернення позики строк дії договору продовжувався як це передбачено Правилами надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, з яким останній був ознайомлений. 08 жовтня 2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вкотре зазначалося про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у позику та щодо суми боргу. Представник відповідача також наполягав на тому, що відповідач не підписував договір позики та не був ознайомлений з його умовами. Судове засідання 16 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді. У судовому засіданні 30 жовтня 2025 року представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов такого висновку. 12 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 75418266 (а.с. 13) шляхом підписання його відповідачем електронним підписом (далі - договір позики). Відповідно до п. 1 договору позики за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. У п. 2.1.-2.3. договору позики визначено, що сума позики становить 8500,00 гривень, строк позики - 64 дні, процентна ставка (базова) - 1,6% в день, знижена процентна ставка - 0,96% в день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2,7% в день. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином судом встановлено, що договір позики між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем був укладений в електронній формі, тобто у письмову вигляді. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Законом України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» містить визначення термінів зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору позики) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що договір позики між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та відповідачем підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 20). Отже вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Як вбачається з матеріалів справи ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних кредитів» зобов`язання за договором позики виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченому умовами договору позики і додаткової угоди до нього. Так, перерахування ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» і отримання коштів позичальником, тобто відповідачем, підтверджується довідкою технологічного оператора платіжних послуг ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 09 квітня 2025 року № КД-000019604/ТНПП про прийняття до виконання платіжної інструкції та завершення платіжної операції 12 червня 2021 року на суму 8500,00 гривень для [PERSON] (відповідача) на ЕПЗ № [NUMBER] (а.с. 22) та платіжною інструкцією від 12 червня 2021 року на суму 8500,00 гривень (а.с. 11). Вказані докази, на переконання суду, є належними і допустимими, а також достатніми для підтвердження факту перерахування суми позики відповідачу. Суд також враховує, що відповідач 28 червня і 12 липня 2021 року здійснив часткове погашення позики на загальну суму 4500,00 гривень, про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с. 5). При цьому у судовому засіданні 20 серпня 2025 року останній також не висловлював заперечень щодо отримання ним суми позики. Крім того, стороною відповідача не надано будь-яких доказів на спростування доводів позивача про перерахування суми позики, зокрема банківської виписки по його картковому рахунку тощо. Порушуючи вказані вище положення законодавства та умови договору позики, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Активів» (а.с. 5) за період з 12 червня 2021 до 12 вересня 2021 року заборгованість відповідача становила 11768,19 гривень, з яких: - 6312,79 гривень - заборгованість за основною сумою боргу; - 5455,40 гривень - заборгованість за відсотками. Так, заборгованість за процентами нарахована за 93 дні, перші 64 дні з яких - це строк дії договору позики, а наступні 29 днів - це понадстрокове користування позикою. Відповідно до п. 5.2. договору позики позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, розміщені за посиланням https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору йому зрозумілі. Зі змісту п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету (а.с 14-19) вбачається, що у разі невнесення чергового ануїтетного платежу, до складу якого входить частина позики, позичальнику на таку частину позики нараховується процентна ставку у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем сплати такого ануїтетного платежу, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів по кожному подібному ануїтетному платежу. Водночас відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Надаючи оцінку розрахунку заборгованості, суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 щодо нарахування процентів поза межами строку договору позики. Отже, здійснивши тлумачення умов відповідних правил, суд дійшов висновку, що нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом за 29 календарних днів після настання строку повернення позики є нічим іншим як мірою відповідальності за неналежне виконання умов договору позики, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, із застосуванням відсоткової ставки, погодженої сторонами. За таких обставин суд повністю погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором позики, який є зрозумілим і достатньо деталізованим. При цьому суд оцінює критично доводи представника відповідача про необізнаність з Правилами надання грошових коштів у позику на умовах ануїтету, оскільки, підписавши договір позики одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що ознайомлений з ними як зазначено у п. 5.2 договору позики. 21 грудня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» та ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» укладено договір факторингу № 2112 (а.с. 24-27), на підставі якого ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» набуло право вимоги до відповідача згідно з реєстром прав вимог № 4 (а.с. 28-29). В подальшому 31 березня 2023 року між ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» та позивачем укладено договір факторингу № 310323-ФМ (а.с. 31-34), за яким до позивача перейшло право вимоги до відповідача згідно з реєстром боржників (а.с. 36-37). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Надаючи оцінку договорам факторингу, суд також звертає увагу на положення ст. 1078 ЦК України, згідно з якою предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином до позивача від ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» перейшло право вимоги до відповідача за договором позики. При цьому з розрахунку заборгованості позивача вбачається, що останній не здійснював жодних додаткових нарахувань (а.с. 12). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення коштів та сплати процентів за користування ними, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому суд не бере до уваги твердження представника відповідача щодо застосування контролюючим органом заходів впливу стосовно первісного кредитора, оскільки вони не спростовують встановлені судом обставини щодо укладення сторонами договору позики, який не визнаний недійсним, перерахування суми позики первісним кредитором відповідачу, невиконання останнім обов`язку з її повернення у повному обсязі, виникнення заборгованості та її розміру. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 гривень. Водночас в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" відповідач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, про що свідчить копія витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 68/25/1178/В від 24 червня 2025 року (а.с. 81-82). За таких обставин сплачений судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України). Відповідач та його представник жодних клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляли. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15. Так, у позовній заяві завлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 гривень. На підтвердження наданої професійної правничої допомоги до позовної заяви додано копію договору від 01 листопада 2024 року № 01-11/24 про надання правничої допомоги між позивачем та адвокатом Ткаченко Ю.О. (а.с. 38-39), копію витягу з акту № 10-П приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20 березня 2025 року (а.с. 40), копію акта приймання-передачі справ на надання правничої допомоги (а.с. 41-43), копію платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 20 квітня 2025 року на суму 350000,00 гривень (а.с. 43), копію ордера на надання правничої (правової) допомоги від 01 листопада 2024 року (а.с. 44), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Ткаченко Ю.О. (а.с. 45). У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є типовою та нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин суд вважає дещо перебільшеною та недостатньо обґрунтованою вартість послуг адвоката за надання правничої допомоги, оскільки вона не є пропорційною до предмета спору. Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 3000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved