Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

18.10.2024 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача у якому поставила питання про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що видане на ім`я [PERSON] , а також про визнання недійсним договору дарування житлового будинку №1511 від 20 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Богородчанського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. Одночасно заявила вимогу про визнання за нею права власності на згадане домоволодіння в цілому, зокрема на 1/2 частину в порядку спадкування за батьком [PERSON] та на 1/2 частину в порядку спадкування за матір`ю [PERSON] 15 січня 2025 року до закінчення підготовчого засідання позивачка подала заяву про зміну предмету позову. Зокрема поставила перед судом вимогу про витребування у відповідача на її користь частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , а також про витребування частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0513 га, кадастровий номер 2620487201:008:0207. Заявлені вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що вона та відповідач є рідними братом та сестрою. [INFO] помер їх батько [PERSON] . На час смерті батько проживав у [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Зокрема, за життя йому належала квартира [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] . На випадок смерті батько не розпорядився майном та заповіту не склав. Після його смерті лише вона прийняла спадщину, оскільки звернулася із відповідною заявою до нотаріальної контори. Мати [PERSON] подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на її користь, а відповідач [PERSON] відмовився від права на спадкування після смерті батька, оскільки не вчинив жодної із дій, що свідчили б про прийняття спадщини. На квартиру [ADDRESS] вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 квітня 2001 року. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння в [ADDRESS] слід було виготовити технічну документацію. Через скрутне фінансове становище не змогла зробити цього відразу і вирішила відкласти вирішення цього питання. Мати [PERSON] продовжувала проживати у вказаному будинку. [INFO] мати померла. 17 березня 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Максьом Г.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак 21 липня 2021 року отримала відповідь № 179/02-14 про те, що [PERSON] за життя розпорядилася належним їй майном та склала заповіт яким заповіла все своє майно іншій особі (відповідачу). Із отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3900336506 від 09 серпня 2024 року їй стало відомо, що власником домоволодіння [ADDRESS] в цілому та земельної ділянки на якому воно розміщене, кадастровий номер 2620487201:01:008:0207 є відповідач [PERSON] . Право власності за відповідачем зареєстроване на підставі договору дарування від 20 серпня 2019 року. Вважає, що відповідач неправомірно набув право власності на належну їй ще з 2000 року частину будинковолодіння по [ADDRESS] і цим порушено її майнові права. На обгрунтування своїх доводів вказала, що на час смерті батька [PERSON] діяв Цивільний Кодекс Української РСР 1963 (в редакції станом на 30 жовтня 1999 року) та Кодекс про шлюб і сім`ю. Відповідно до ст. 548 Цивільного Кодексу УРСР, прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (з моменту смерті спадкодавця). Обмеження строків на оформлення спадкових прав на нерухоме майно існуючим законом не не було встановлено. Виникнення права власності на спадкове майно не залежало від державної реєстрації права власності. Домоволодіння в [ADDRESS] було спільною сумісною власністю подружжя її батьків, тому, належна батькові половина була спадковим майном за померлим [PERSON] . Інша половина належала дружині померлого її матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] вона та мати [PERSON] мали вважатися співвласниками спірного житлового будинку і кожній належало по . На підставі договору дарування від 20 серпня 2019 року вчиненого [PERSON] у власність відповідача відійшло все домоволодіння, в тому числі і належна їй частина. Договір дарування №1511 від 20 серпня 2019 року укладено з порушенням закону без її відома, всупереч її волі. Вона не уповноважувала дарувальника (матір) на здійснення від її імені таких дій. Оскільки на даний час не може отримати свідоцтво про право на спадкове майно, належне їй після смерті батька [PERSON] через те, що право власності на усе майно зареєстровано за відповідачем, то змушена витребувати у відповідача належну їй частину нерухомого майна. Представник відповідача у поданому відзиві на змінені позовні вимоги запречив їх обгрунтованість та вказав, що дійсно, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] відкрилась спадщина на належне йому майно. Таким була квартира [ADDRESS] . [PERSON] в березні 2001 року звернулась до нотаріальної конори із заявою про прийняття спадщини у якій вказала про намір прийняти спадкове майно, а саме згадану квартиру в Богородчанах. Мати [PERSON] ще 15.01.2001 року як голова домогосподарства та єдиний його член, отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення Підгірської сільської ради. Тому у березні 2001 року, за спільною згодою у межах спадкової справи подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка. Відповідач заяви про прийнятя спадщини після смерті батька не подавав, що підтверджує існування домовленості між спадкоємцями. Таким чином [PERSON] 24.04.2001 року отримала свідоцтво про право власності на квартиру у селищі Богородчани, а будинковолодіння у с.Підгір`я до складу спадкового майна не входило. Протягом 24 років позивачка не оспорювала вказаних дій матері і безпідставно намагається втрутиись у право власності на майно, яке набув відповідач за договором дарування від матері, що був посвідчений 20.08.2019 року. Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав, викладених у зміненому позові. Представник позивачки [PERSON] наголосила, що житловий будинок, який є предметом спору, збудований у 1983 році батьками позивачки та відповідача, які перебували у шлюбі з 1962 року. Тому, домоволодіння належало до спільної сумісної власності пожружжя. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходився в сільському населеному пункті відповідно до діючого на той час закондавства могли бути довідки виконкому сільської ради, які видавались на підставі записів у погосподарських книгах. Виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Матеріали погосподарської книги №8-9-10-11, які долучені до матеріалів справи свідчать, що протягом 1996-2000 років власниками будинку були [PERSON] та [PERSON] . Подальша зміна місця реєстрації [PERSON] , який лише формально був знятий із реєстрації у с.Підгір`я та зареєстрований у селищі Богородчани, не змінювала правового режиму цього майна. Отже, на момент смерті [PERSON] йому належала 1/2 домоволодіння. Відповідно до ст.548 чинного на той час ЦК УРСР, прийнята спадщина визнавалась належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Свідоцтво про право на спадщину видавалось спадкоємцям за законом після закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Будь-якого обмеження строків на оформлення спадкових прав на нерухоме майно законом не було встановлено. 24 квітня 2001 року [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру у смт. Богородчани, що належала померлому. Та обставина, що у Свідоцтві про право на спадщину державний нотаріус не зазначила, як того вимагав пункт 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка частка спадщини залишалася відкритою, не змінює факту прийняття позивачкою всієї спадщини за померлим. З огляду на те, що позивачка була єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину, то саме вона набула права власності на спадкове майно з 07.10.2000 року. Матеріали нотаріальної справи по оформленню договору дарування від 20.08.2019 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] містять витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] 12.08.2019 року номер запису 177074087. Відповідно до цього Витягу рішення про державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння було здійснено державним реєстратором на підставі копії свідоцтва про право власності на домоволодіння від 15.01.2001 року, яке видане виконкомом Підгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області. Тобто таке свідоцтво було видане через 3 місяці після смерті [PERSON] . При цьому у погосподарській книзі було зроблено запис про смерть [PERSON] , а це доводить, що спадкодавець, хоч і не був зареєстрований, але фактично проживав разом з дружиною у житловому будинку у с.Підгір`я. За таких обставин, виконком сільської ради очевидно незаконно, до закінчення строку на прийняття спадщини, визнав право власності за [PERSON] , ігноруючи порядок оформлення спадкових прав, визначений законодавчо. Оскільки нерухоме майно, що належало [PERSON] вибуло із її володіння на підставі дій особи, яка не мала права його відчужувати, а відповідач набув його безвідплатно, то позивачка має право витребувати його від набувача. Також вказала на те, що земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок з приналежними господарськими спорудами є цілісним об`єктом майнових прав, то є підстави витребувати у відповідача також 1/2 земельної ділянки на якій домоволодіння розміщене. [PERSON] в ході судового розгляду підтвердила, що батько [PERSON] прописався у квартирі, яка раніше була надана в користування [PERSON] (на той час чоловіку позивачки) як учаснику бойових дій в [ADDRESS] з метою забезпечення можливості її сім`ї отримати ще одну квартиру в [ADDRESS] . У порядку приватизації, батько оформив право власності на квартиру по [ADDRESS] , однак і надалі продовжував проживати у с. Підгір`я і жив у своєму будинку до самої смерті. Після смерті батька вона отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно, зокрема на згадану вище квартиру у Богородчанах. У заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину свідомо не вказала житловий будинок та не оформляла своїх прав на будинок у с. Підгір`я, оскільки у ньому залишилася проживала мати, а їй хотілося, щоб після смерті батька мама і надалі себе почувала господинею вдома. Подальше утримання будинку, оплату комунальних послуг мати здійснювала самостійно, оскільки там проживала сама. Про те, що мати оформила право власності на увесь будинок на себе не знала. Стосунки за матір`ю були нормальні. Заходів по оформленню права власності на успадковану частину будинку до материної смерті не вживала, розуміла, що зможе прийняти спадщину і після її смерті. Коли після смерті матері влітку 2021 року звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Максьом Г.І., то лише тоді довідалась про наявність заповіту на користь відповідача та про існування договору дарування будинку, за яким він був відчужений матір`ю на користь брата. З 2021 року - часу смерті матері, майном користується відповідач, а тому витрати пов`язані із утриманням майна ніс також він. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача підтримали позицію, викладену у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] вказав, що відповідачака [PERSON] не випадково подала заяву про прийнятя спадщини після сметрі батька у якій вказала як про спадкове майно лише квартиру у селищі Бгородчани, яку за життя батько приватизував на себе. З цього питання була досягнута згода усіх спадкоємців, про що свідчать їх подальші дії, а саме подання матір`ю заяви про відмову від прийнятя спадщини та неподання заяви про спадкування [PERSON] . Посянення позивачки про необхідність нести додаткові витрати для оформлення спадщини є надуманими. Поведінка позивачки, яка до дня смерті матері не ставила питання оформлення спадкових прав на житловий будинок за батьком також свідчить про те, що вона визнавала право матері як одноосібного власника житлового будинку і очевидно знала про оформлення матір`ю документів на себе. Жодної участі в утриманні майна, у його обслуговуванні, покращенні його функціонального стану протягом 24 років позивачка не брала. Лише після смерті матері, довідавшись, що мати розпорядилась будинком не на її користь, а на користь брата, позивачка стала маніпулювати своїм правом, про яке раніше не згадувала. Фактично у такий спосіб [PERSON] переступила досягнуті домовленості і волю матері. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивачка не зверталась з заявою про видачу їй свідоцтва протягом більше 20 років, очевидно маючи реальну можливість це зробити, допустивши порушення принципу правової визначеності. Тому просив у задоволені позову відмовити за безпідставністю. Одночасно, за підсумками судового розгляду представник відповідача подав суду заяву про застосування строку позовної давності, у якій вказав, що у випадку, якщо суд прийде до висновку, що право позивачки було порушене, то фактично у провадженні слід застосувати строки позовної давності, оскільки моментом виникнення у позивачки права на захист є 15.01.2001 року, а положення ст.261 ЦК України пов`язують початок перебігу строку від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу, яка його порушила, тобто фактично існує презумпція можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що добросовісно набув за рішенням матері, яке знайшло своє відображення у договорі дарування, право власності на батьківський житловий будинок. Вже тривалий час вклдадає дуже багато ресурсів у ремонт, перепланування, утримання цього майна. Ще в 2010 році мати повідомила його про те, що у 2009 році склала на його користь заповіт. Про його існування було відомо і сестрі, яка спершу брала участь у догляді за хворою матір`ю, а згодом, коли мати стала обліжною хворою і потребувала постійного стороннього догляду, сестра відмовилась доглядати і утримувати матір, дорікнувши йому у присутності матері, що оскільки будинок залишиться йому, то хай і займається доглядом. З 2010 року, розуміючи, що стане власником будинку, бо дізнався про заповіт, суттєво переробив його ще при житті матері. Зокрема змінив вікна, двері, опалення, зробив капітальний ремонт даху, вилагодив дві кімнати на другому поверсі, огородив господарство новим парканом. Фактично він ще за життя матері переселився туди, хоч і не жив постійно. У 2019 році мати виявила намір ще за життя передати йому право власності на будинок і наполягла на посвідченні договору дарування, мотивуючи бажанням запобігти проблемам із позивачкою, яка ймовірно намагалась вплинути на мамине рішення. Про те, що мати оформила свідоцтво на право власності на будинок після смерті батька сестрі було відомо. Прийнаймні станом на 2011 рік вона про це знала достеменно, оскільки про це велись вдома розмови. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що являється рідною тіткою позивачки та відповідача, сестрою покійної [PERSON] . За життя підтримувала добрі стосунки з сестрою і щорічно під час відпустки приїжджала з Києва, де постійно проживає, до сестри гостювати. Ствердила, що після смерті чоловіка у 2000 році [PERSON] проживала у будинку сама. Сестра з сином [PERSON] добудували до будинку ванну, перепланували кухню, проводили ремонти, будинок з 2000 року значно змінився. Відносини у родині відразу були добрі, приязні. І донька, і син жили окремо, мали свої квартири, ніколи не чула будь-яких притензій з приводу будинку від жодної зі сторін, а також від покійної сестри. Усі розуміли, що будинок належить їй. Коли [PERSON] у 2009 році захворіла, то радилась з нею, як поступити з будинком. Ділилась переживаннями з приводу того, що дочка має значні борги і ймовірно це вплинуло на її рішення щодо розпорядження майном. Разом з сестрою вона відвідувала сільську раду де та посвідчила заповіт на користь сина. Чи були поінформовані сестрою син та дочка про складання заповіту їй не відомо. Знає, що в останні роки життя [PERSON] хворіла, була практично лежачою та потребувала постійного догляду, який забезпечував син [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що працював на посаді сілського голови с.Підгір`я у період з 1992 по 2006 рік, а згодом з 2010 по 2015 роки. Сім`ю [PERSON] знав особисто. Йому було відомо, що протягом останніх років свого життя [PERSON] не був зареєсрований у будинку по [ADDRESS] , оскільки з метою отримання квартири зареєструвався у селищі Богородчани. Відповідно до відомостей погосподарської книги [PERSON] залишалась єдиним членом господарства. До смерті [PERSON] питання оформлення права власності на житловий будинок не розглядалось сілською радою. Згодом, дат не пам`ятає, на виконкомі розглядалось питання оформлення права власності на житловий будинок за [PERSON] . Вирішення таких питань на виконкомі було звичною практикою, жодних спірних моментів при розгляді заяви [PERSON] на той час не виникало. Позивачка [PERSON] , яка працювала вчителем у Підгірській школі часто зустрічалась із ним, зверталась до сільської ради з приводу вирішення земельних питань, неодноразово подавала до сільської ради заяви на виділення земельних ділянок, однак притензій, які би стосувались житлового будинку, жодного разу не піднімала. На його думку, їй було відомо про те, що мати оформила право власності на будинок, оскільки рішення приймалось колективним органом і така інформація у селі не може бути прихованою. Заслухавши сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив. Сторони - позивачка та відповідач є рідними сестрою та братом. [INFO] помер їх батько [PERSON] . На час смерті батька він був зареєстрований у належній йому квартирі [ADDRESS] , однак фактично проживав у [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Зокрема, за життя йому належала згадана квартира та домоволодіння [ADDRESS] , яке було об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя. Заповіту на випадок смерті [PERSON] не залишив. 14 листопада 2000 року виконавчий комітет Підгірської сільської ради на підставі заяви [PERSON] (дружини покійного) прийняв рішення №56 «Про визнання права власності на житлові та господарські споруди», яким, серед іншого, визнав право власності за [PERSON] на спірне будинковолодіння в ціломута цим же рішенням було покладено обов`язок на Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації підготувати свідоцтво на право власності на житловий будинок. 15 січня 2001 року виконавчий комітет Підгірської сільської ради видав Свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] була визнана одноосібним власником цього майна. Цього ж дня право власності було зареєстроване у реєстрових книгах Івано-Франківського ОБТІ за реєстровим номером 108. 07 березня 2001 року [PERSON] подала до нотаріуса Богородчанської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , вказавши про наявність спадкового майна - квартири [ADDRESS] . При цьому зазначила, що спадкоємцем також є її мати [PERSON] . Про наявність іншого майна у поданій заяві не зазначено. Ймовірно того ж дня березня 2001 року до Богородчанської нотаріальної контори поступила заява від [PERSON] , у якій вона підтвердила, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Від спадщини, що залишилась після його смерті відмовилась на користь дочки [PERSON] 24.04.2001 року державний нотаріус Богородчанської державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що складається із кварти [ADDRESS] . 22.10.2009 року секретарем виконкому Підгірської сіслької ради Богородчанського району Івано-Фракнівської області посвідчено заповіт [PERSON] , яким вона усе своє майно заповіла синові [PERSON] . 17.03.2015 року [PERSON] зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,0513 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2620487201:01:008:0207 на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] . 12.08.2019 року відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] були внесені державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 20.08.2019 року приватним нотаріусом Богородчанського районого нотаріального округу Максьом Г.І. посвідчено договір дарування [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] на користь сина [PERSON] . Того ж дня відомості про перехід права власності внесені до Дрежавного реєстру речових прав на рерухоме майно. [INFO] [PERSON] померла. 17.03.2021 року заяву про намір прийняти спадщину після смерті матері подав [PERSON] 18.06.2021 року заяву про намір прийнти спадщину після смерті матері подала [PERSON] 21.07.2021 року приватний нотаріус Максьом Г.І. листом №179/02-14 поінформувала [PERSON] про приорітет спадкування на підставі заповіту та наявність заповіту [PERSON] на користь іншого спадкоємця. 21.09.2021 року приватний нотаріус Максьом Г.І. видала свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] після смерті [PERSON] на декілька земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даючи оцінкувстановленим фактам суд виходить з таких міркувань. Статтею 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Стосовно правового статусу житлового будинку [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] , суд зазначає, що посилання позивачки на те, що спірний житловий будинок був об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] є правильними. Так, згідно зі статтею 22 КпШС України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Конструкція вказаних норм права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, отже за життя останніх був спільною сумісною власністю подружжя. Доводи позивачки про те, що вона прийняла спадщину після смерті батька суд також вважає обгрунтованими. Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За приписами частини першої статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Зважаючи на викладені обставини, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] відповідно до положень статті 529 ЦК України були дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За змістом частини першої, другої статті 549 ЦК УРСРвизнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд установив, що на час відкриття спадщини [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання до державної нотаріальної контори заяви, яка фактично може бути розцінена, як заява про прийняття спадщини, а тому вступила у володіння спадковим майном, в тому числі і частиною житлового будинку, який є предметом спору. Оскільки суд уже висловив міркування про правовий статус спірного майна, то костатує, що 1/2 частина житлового будинку в с.Підгір`я увійшла до спадкової маси після смерті [PERSON] , а тому кожен із спадкоємців першої черги, хто прийняв спадщину, мав право на оформлення спадкових прав на це майно. Суд встановив, що єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину відповідно до наведених вище норм діючого закону була позивача, оскільки [PERSON] подала заяву нотаріусу про відмову від спадкування, а [PERSON] не вчинив дій по прийняттю спадщини. Твердження сторони відповідача про те, що подання [PERSON] заяви до нотаріуса у березні 2001 року про відмову від спадкування було продиктовано тим, що вона на той час (15.01.2001 року) уже отримала свідоцтво про право власності на увесь будинок, а дії усіх спадкоємців відповідали досягнутим домовленостям, за якими лише позивачка звернеться до нотаріуса аби успадкувати виключно квартиру, не підкріплені належними і допустими доказами, а судове рішення не може бути побудоване на припущенні. Таким чином доводи позивачки про те, що вона прийняла спадщину після смерті батька в тому числі і 1/2 частину житлового будинку, ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону. Відповідно до положень ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття, тобто з 07.10.2000 року. Водночас, суд стерджує, що 14 листопада 2000 року виконавчий комітет Підгірської сільської ради прийняв рішення №56 «Про визнання права власності на житлові та господарські споруди», яким визнав право власності за [PERSON] на домоволодіння, яке є предметом спору у цілому, а 15 січня 2001 року виконком Підгірської сільської ради видав Свідоцтво про право власності на будинковолодіння [ADDRESS] у цілому [PERSON] . Отже майнове право позивачки зазнало порушення уже 15.01.2001 року. Даючи оцінку доводам сторін з приводу застосування судом строку позовної давності до вказаних вимог, суд бере до уваги наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Частиною другою статті 548 ЦК УРСР передбачено, що прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Суд зазначає, що спадщина належала [PERSON] з часу її відкриття (з 07.10.2000 року) і її майнове право зазнало порушення уже 15.01.2001 року - з часу, коли виконком Підгірської сілської ради розпорядився належною їй часткою і визнав за [PERSON] право власності на весь будинок. Після того, [PERSON] через 18 років, а саме 19.08.2019 року посвідчила договір дарування житлового будинку на користь сина [PERSON] . Однак і ці дії не були оскаржені позивачкою у встановлений законом трирічний строк. Більше того, 21.07.2021 року приватний нотаріус Максьом Г.І. у межах спадкової справи після смерті [PERSON] поінформувала позивачку про те, що за наявності заповіту на користь іншої особи, вона не буде закликана до спадкування майна [PERSON] . Проте і з цього часу до пред`явлення позивачкою позову минуло більше як три роки. Посилання позивачки на те, що про порушення свого права довідалась лише 9 серпня 2024 року, коли отримала за адвокатським запитом витяг з Державного реєстру речових прав, суд вважає не обгрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/5016 суд зазначав, що аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Суд виходить з того, що позивачка у цій справі могла знати (довідатися) про порушення свого права починаючи щонайменше від березня 2001 року, коли за її заявою нотаріус у межах спадкової справи вправі був витребувати від органу міцевого самоврядування відомості про статус житлового будинку. Згідно інформації старости Підгірського старостинського округу [PERSON] неодноразово у період з 2001 року до часу звернення в суд зверталась до сільської ради з приводу отримання інформації по домоволодінню [ADDRESS] . Також позивачка неодноразово зверталась особисто до сільського голови [PERSON] з різними питаннями землекористування на території Підгірської сілської ради і питання належності матері домоволодіння приймала як належне, про що він ствердив, будучи допитаним як свідок. Інформація про порушення її права могла за бажання бути отримана нею також із загальнодоступних джерел, зокрема відкритих даних Публічної кадастрової карти на якій відображено статус приватизованої [PERSON] 17.03.2015 році земельної ділянки площею 0,0513 га кадастровий номер 2620487201:01:008:0207, яка знаходиться під житловим будинком. Таким чином, протягом 24 років позивачка не здійснювала права власності у розумінні положень ст.319 діючого ЦК, не несла тягаря його утримання і звернувшись із позовом 18 жовтня 2024 року пропустила трирічний строк позовної давності, який почав свій перебіг, на думку суду з 07.03.2001 року, відколи вона заявила про свої спадкові права. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки сторони в ході судового розгляду клопотали про винесення окремих ухвал стосовно виявлених порушень в організації роботи органу місцевого самоврядування, державного реєстратора та нотаріату, однак повідомили суд про те, що самостійно звернулись до правоохоронних органів з цього приводу, то суд не знаходить підстав для реагування. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Позивачкою [PERSON] сплачено 7759,20 грн. судового збору при пред`явленні позову. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати покладаються на позивача. Заяв про відшкодування витрат, пов`язаних із розглядом справи сторони суду не подавали. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed