Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Оліферук Ж.А. до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (боргової розписки) та процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. В обґрунтування поданого позову вказано, що 24.06.2022 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] було складено письмову розписку про отримання грошових коштів, на підставі якої позивачка передала грошові кошти в сумі 3500 доларів США та 46000 гривень в якості позики відповідачу, який зобов`язувався повернути ці кошти у строк до 01.08.2022 року. Крім того, 24.10.2022 між сторонами: [PERSON] та [PERSON] було складено письмову розписку про отримання грошових коштів, на підставі якої позивачка передала грошові кошти в сумі 3500 доларів США в якості позики відповідачу, який зобов`язувався повернути ці кошти у строк до кінця серпня 2024 року, тобто до 31.08.2024 року. Обидві розписки написано відповідачем [PERSON] власноручно безпосередньо в день та під час передачі коштів. Кошти станом на 20.06.2025 по жодній розписці не повернуто, незважаючи на неодноразові вимоги повернути борг. Зазначене змушує позивачку звертатись до суду за захистом порушеного права на повернення коштів. Згідно офіційного курсу НБУ гривні щодо долару США станом на 20.06.2025, 1 долар США = 41,68 гривень. Відповідно до змісту боргової розписки від 24.06.2022, останнім днем виконання зобов`язання є 02.08.2022, першим днем порушення зобов`язання є 01.08.2022. Таким чином, на день звернення до суду заборгованість відповідача за договором позики від 24.06.2022 складається з суми боргу у розмірі 3500 доларів США (за курсом НБУ станом на 20.06.2025 року 145 600 грн.) та 46 000 гривень, разом 191600 грн. За борговою розпискою від 24.06.2022: 3500 доларів США + 46000 гривень = 191600 гривень, на які нараховано 16598,33 гривень 3 відсотків річних за несвоєчасне повернення боргу (штрафні санкції) та 63160,48 грн. (інфляційне збільшення). Відтак, за борговою розпискою від 24.06.2022 позивачка просить стягнути з відповідача борг в сумі 3500 доларів США та 46000 гривень, а також 16598,33 гривень 3% річних + 63 392,08 гривень інфляційне збільшення = 79990,41 грн. штрафних санкцій за 1054 дні прострочення виконання зобов`язання. Крім того, за борговою розпискою від 24.10.2022 на день звернення до суду заборгованість відповідача за договором позики складається з суми боргу у розмірі 3500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.06.2025 становить 145600 гривень, на які за 1024 дні прострочення виконання грошового зобов`язання нараховано 12242,37 гривень процентів за несвоєчасне повернення боргу (штрафні санкції) та + 46064,38 гривень (інфляційне збільшення) = 58306,75 гривень штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання. За таких обставин позивач та її представник звернулись до суду та просили: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 24.06.2022 борг в розмірі 3500 доларів США, 46000 гривень та 79990,41 грн. штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за борговою розпискою від 24.10.2022 борг в розмірі 3500 доларів США та 58306,75 грн. штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 25.06.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 11.07.2025. 10.07.2025 підготовче судове засідання у справі відкладено на 17.09.2025 за клопотанням відповідача. У даній заяві відповідач просив суд не брати до уваги заяву про визнання позову. 17.09.2025 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 23.10.2025. 24.09.2025 до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] , згідно із якою, останній не заперечує, що ним було отримано в позику від [PERSON] 3500 доларів США та 46000 грн., які він не зміг своєчасно повернути. Однак відповідачем для [PERSON] на її банківський рахунок було перераховано кошти, а саме: 30.09.2023 - 603 грн., 29.05.2024 - 1005,03 грн., 07.06.2024 1005,03 грн., 18.08.2024 - 1005,03 грн., 05.09.2024 - 1507,54 грн., 19.09.2024 1005,03 грн., 28.09.2024 - 5025,13 грн., 28.11.2024 - 502,51 грн., 15.01.2025 10050 грн., - всього 21 708,32 грн. За таких обставин відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню суми боргу з врахуванням сплачених ним на погашення боргу коштів в сумі 21708,32 грн., стягнення витрат по сплаті судового збору, стягнення витрат за надання правничої допомоги в сумі 3000 грн. 23.10.2025 в судовому засіданні представник позивача Оліферук Ж.А. поданий позов підтримала з викладених у ньому підстав. Зауважила, що між [PERSON] та [PERSON] існують боргові зобов`язання, які останнім належним чином не виконувались. Долучені відповідачем до матеріалів справи квитанції про перерахунок коштів на рахунок [PERSON] не підтверджують часткову сплату боргу за розписками, які є предметом даного позову, оскільки між позивачем та відповідачем існують і інші договірні зобов`язання. Тому, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, в поданій заяві про часткове визнання позовних вимог просив справу слухати за його відсутності. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У відповідності до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, що підтверджує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Так судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 доларів США та 46000 грн., які зобов`язався повернути до 1 серпня 2022 року, про що свідчить власноручно написана розписка відповідача від 24.06.2022 (а.с. 9, 75). Крім того, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця серпня 2024 року, про що свідчить власноручно написана розписка відповідача від 24.10.2022 (а.с. 8, 74). За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, суду на підтвердження укладення договору позики була надана письмова розписка. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності боргових зобов`язань між сторонами за договорами позики від 26.06.2022 та від 24.10.2022. Після укладення цього договору позивачка всі обов`язки, передбачені договором, виконала, передавши відповідачу грошові кошти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів-робити відповідні правові висновки». Відповідно до положень статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано в повному обсязі. Як встановлено судом, звертаючись до суду, позивачка на підтвердження укладення договорів позики надала як і копії, так і оригінали письмових розписок, що написані відповідачем власноручно. Вказані договори позики не спростовані та в судовому порядку не визнані недійсними або нікчемними. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] , уклавши із нею 24.06.2022 та 24.10.2022 договори позики на строк до 01.08.2022 та до 31.08.2024 (до кінця серпня 2024) відповідно, вказаних коштів не повернув. Разом з тим, відповідачем до матеріалів справи долучено квитанції, згідно із якими ним на картку [PERSON] було перераховано кошти в наступних сумах: 30.09.2023 603 грн., 29.05.2024 1005,03 грн., 07.06.2024 1005,03 грн., 18.08.2024 1005,03 грн., 05.09.2024 1507,54 грн., 19.09.2024 1005,03 грн., 28.09.2024 5025,13 грн., 28.11.2024 502,51 грн., 15.01.2025 10050 грн., всього 21708,32 грн. Представник позивача підтвердила факт отримання позивачкою вказаних коштів від відповідача, отже судом встановлено, що платіжна картка та банківський рахунок, куди було зараховано кошти від відповідача загальною сумою 21708,32 грн., належить саме [PERSON] . Твердження сторони позивача про те, що перераховані відповідачем кошти в сумі були сплачені ним на виконання інших боргових зобов`язань, які існують між ними, є голослівними, адже доказів на існування таких боргових зобов`язань стороною позивача не надано, а отже і не спростовано докази відповідача на підтвердження часткового виконання зобов`язання за розпискою. Крім того, оскільки на заявника грошових вимог до боржника на підставі боргової розписки покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування та враховуючи, що перерахування [PERSON] на картку [PERSON] грошових коштів були здійснені після дати укладення договорів позики, а саме після 24.06.2022 та 24.10.2022 зокрема, суд вважає доведеним факт часткового повернення відповідачем [PERSON] боргу в сумі 21708,32 грн, а тому залишок неповернутого боргу за розпискою від 24.10.2022 становить 24291,68 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивачки слід стягнути: заборгованість за борговою розпискою від 24.06.2022 борг в розмірі 3500 доларів США та 24291,68 гривень; заборгованість за борговою розпискою від 24.10.2022 в розмірі 3500 доларів США. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача за борговою розпискою від 24.06.2022 79990,41 грн. та за борговою розпискою від 24.10.2022 року 58306,75 грн. штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, суд звертає увагу на таке. Відповідно п. 18 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 62 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" та статей 1046, 1049 ЦК України колегія суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 13.03.2024 року, справа № 350/711/22 провадження № 61-9733св23 зробила висновок, що вказані вимоги поширюються зокрема на договори позики за розпискою і нарахування 3 % річних та інфляційні втрати за невиконання зобов`язання за договором нараховані стороною позивача за період воєнного стану не підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов заявлено на суму 475497,16 грн., - задоволено на суму 315491,68 грн., тобто 66,34 %, таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2523,56 грн. (3803,98 х 66,34% = 2523,56). Крім того, із відповідача на користь позивача слід стягнути в повному обсязі судовий збір, сплачений позивачем за подачу двох заяв про забезпечення позову, які були задоволенні судом: 605,6 грн. (згідно квитанції від 23.06.2025) та 605,6 грн. (згідно квитанції від 17.09.2025). Щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати позивача на правничу допомогу складають 14000 грн. і підтверджуються наданими доказами: договором № 19/006-2 від 19.06.2025 про надання правничої допомоги, укладений між [PERSON] та адвокатом Оліферук Ж.А., прибутковим касовим ордером від 23.10.2025 на суму 14000 грн., актом виконаних робіт від 23.10.2025. Однак, як зазначено вище, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, підлягають зменшенню пропорційно до задоволених позовних вимог: таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача 9290,96 грн. (14000 х 66,34% = 9290,96). Суд також звертає увагу на те, що ухвалою суду від 25.06.2025 було застосовано заходи забезпечення позову, які частково скасовано згідно ухвали суду від 24.07.2025. Крім того, і згідно ухвали 18.09.2025 судом за заявою позивача було застосовано заходи забезпечення позову. Так, згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial