Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовує тим, що у 2006 році між позивачем та [PERSON] укладено шлюб. Сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим другим Малиновським відділом РАЦС Малиновського міського управління юстиції 26 грудня 2008 року, актовий запис №1189. У 2018 році без пояснення причин залишивши дитину, відповідачка пішла з дому та приєдналася до руху «Свідків Єгови ». 17 березня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Доброславським відділом РАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із батьком. З початку 2018 року відповідачка ніяк не приймає участі у вихованні, а тим паче забезпеченні дитини усім необхідним. Цю роль виконує Батько [PERSON] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2023 року по справі №521/15475/22 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі частини від заробітку (доходу) матері, але не менше ніж 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Позивач зазначає, що [PERSON] по пів року не сплачує аліменти та уникає від їх сплати, долею сина не цікавиться зовсім. Відповідачка не цікавиться здоров`ям сина, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує дитину, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу долі внутрішньої освіти, не створює умов для отримання ним освіти. Про факт невиконання батьківських обов`язків з боку матері дитини свідчать належним чином посвідчені копії протоколів відбору письмових пояснень, де особи [PERSON] та [PERSON] повідомляють, що виховує дитину тільки батько, матір дитини з 2018 року фактично не мешкає з родиною, та взагалі не відвідує, не цікавиться життям сина, його здоров`ям і матеріально не забезпечує. Крім того, факт нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками свідчить шкільна характеристика на [PERSON] , в якій зазначено, що мати ніколи не відвідувала школи та не цікавиться справами та життям дитини у школі. Батько піклується та матеріально забезпечує сина, має стабільний дохід, є приватним підприємцем. Відповідачка фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Мати проживає окремо, аліменти сплачує з великими проблемами, з сином ніяких стосунків не підтримує, не спілкується, не виявляє до нього батьківської уваги, турботи. Відповідачка не займається вихованням сина, не цікавиться його життям, не виконує батьківських обов`язків, не має наміру бачитись з сином, не цікавиться його станом здоров`я та навчанням. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволені позову відмовити. При цьому вказує, що вона є психічно здорова та не має наркотичної залежності, що підтверджується копіями відповідних сертифікатів. Матір постійно робить спроби спілкуватися з сином. У 2023 році зверталася до органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації щодо встановлення порядку її спілкування з неповнолітнім сином, оскільки батько постійно перешкоджає її спілкуванню з дитиною через її віросповідання. Внаслідок розгляду звернення відповідачки до органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації було складено висновок від 28.04.2023 року №1037/01-20, яким затверджено порядок участі матері у вихованні неповнолітнього сина [PERSON] . Попри це, батько не перестав перешкоджати зустрічам матері та сина. Матір змушена була звертатися до органів поліції щодо перешкоджання її зустрічам з сином. Спроби спілкування з сином підтверджуються скрін - шотами листування в соціальній мережі Instagram та спільними фото, які підтверджують, що заяви позивача про відсутність спілкування між матір`ю та сином з 2018 року не відповідають дійсності та матір не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Жоден із доводів позовної заяви не підтверджує обґрунтованості застосування такого заходу до відповідачки. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали доводи позовної заяви та просили її задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовної заяви. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, про слухання справи сповіщена належним чином та своєчасну. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, вислухавши думку дитини, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Як встановлено судом, у 2006 році між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим другим Малиновським відділом РАЦС Малиновського міського управління юстиції 26 грудня 2008 року, актовий запис №1189. 17 березня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Доброславським відділом РАЦС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із батьком. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2023 року по справі №521/15475/22 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з відповідачки на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліменти в розмірі частини від заробітку (доходу) матері, але не менше ніж 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Згідно з актом обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] від 23.07.2024 року, складеного органом опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, для дитини створені належні умови для виховання та розвитку. Дитина зареєстрована разом з батьком та проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] відповідально ставиться до виховання, розвитку та здоров`я дитини. [PERSON] , [INFO] , навчається в Одеському ліцеї №69 Одеської міської ради. Неповнолітній [PERSON] написав заяву до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.06.2024 року, у присутності та з дозволу батька, в якій просить позбавити батьківських прав його мати [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона є «свідком Єгови », втягує його до даної організації, але йому це не подобається Мати ним не цікавиться, він не бажає з нею спілкуватися та бачитися. Мати дитини - [PERSON] проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вона бажає займатися вихованням сина, спілкуватися з ним, брати участь у його житті, але батько перешкоджає їй в цьому. Висновком органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.04.2023 року №1037/01-20 був затверджений графік порядку участі [PERSON] у вихованні неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради 24.07.2024 року батько дитини зазначив, що не перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю, але сам [PERSON] цього не бажає. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації від 23.10.2024 року орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Отже, суд вважає, що висновок обґрунтований, зроблений з наведенням достатніх доказів, які не підтверджують ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків. Щодо думки дитини про позбавлення його матері батьківських прав, суд зазначає, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21), від 26 грудня 2024 № 561/474/24 (61-13691св24). Позивач посилається на те, що відповідачка по пів року не сплачує аліменти та уникає від їх сплати. При цьому позивачем не надано доказів про наявність у відповідачки заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина, хоча і наявність заборгованості по сплаті аліментів не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та не є виключною обставиною для позбавлення особи батьківських прав. Щодо доводів позивача про позбавлення матері дитини батьківських прав за релігійними переконаннями, то суд зазначає, що це неможливо, оскільки не є підставою для такого рішення згідно з Сімейним кодексом України. Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї чи вчиняла інші подібні дії. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення нею від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачем же не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, при цьому доказів того, що до останньої застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що вона притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки батьківських прав. З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає необхідності в позбавленні відповідачки батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed