Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у праві користування 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом встановлення за позивачем права на 1/2 у праві власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на підставі договору дарування частки у праві власності на квартиру він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що знаходитися у Подільському районі міста Києва (реєстраційний номер 2359302880000). Вказана частина квартири знаходилася у спільній сумісній власності подружжя та належала [PERSON] , спадок після смерті якої отримала її рідна сестра [PERSON] . Інша 1/2 частина вказаної квартири належала цивільному чоловіку [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Мурманськ, громадянину російської федерації, який проживав з [PERSON] однією сім`єю до самої смерті, тобто до серпня 2009 року, що встановлено судовим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01.04.2010 по справі №2-2124/10. При цьому, до [PERSON] після смерті її цивільного чоловіка [PERSON] щодо його 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , як і щодо отримання будь-якої іншої частки у праві власності, ніхто не звертався. Водночас, вже більше двадцяти років квартирою фактично володіла лише [PERSON] - сестра відповідачки, яка в силу свого здоров`я не оформлювала жодних документів щодо отримання нею частки свого чоловіка, а просто продовжувала відкрито та безперервно користуватися і володіти вказаним нерухомим майном. Таким чином, відповідно до положень ст. 368 ЦК України квартира є спільною власністю подружжя у зв`язку із тим, що інше не встановлено ні договором, ні законом. Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Більше того, як зазначено в абз. 2 ч. 2 ст. 369 ЦК України, у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, стверджує позивач, дарувальник фактично розпорядився нерухомим майном, враховуючи волю всіх співвласників майна. При цьому, передаючи в дар частину квартири, дарувальник запевнила позивача, що він може користуватися усією квартирою без обмежень. На момент передачі квартири в дар по ній була певна заборгованість за оплату житлово - комунальних послуг, а також квартира потребує негайного капітального ремонту. За шість місяців позивачем погашено заборгованість по комунальних платежах та ним здійснюються інші обов`язки по утриманню квартири. Отже, хоча й позивач юридично є власником лише 1/2 частини квартири, однак фактично він всю її утримує. При цьому, беручи до уваги критичну необхідність проведення ремонту, можливо навіть капітального, оскільки будинок зданий в експлуатацію в 1971 році, позивач стверджує, що йому як власнику, для правомірного та законного користування та володіння квартирою, необхідне погодження співвласника, в тому числі і на повноправне користування. Однак, враховуючи відсутність розподілу майна в натурі, проведення позивачем ремонту є неможливим у зв`язку з тим, що він є власником лише 1/2 частини такого нерухомого майна. Позивач намагався врегулювати питання щодо його користування та володіння квартирою, однак на всі його запити ним отримано відповідь, що він є єдиним зареєстрованим співвласником спірної квартири. Таким чином, стверджує позивач, існують реальні перешкоди у користування та володінні його майном, у зв`язку з чим він звернувся із даним позовом до суду. При цьому він також зазначив, що навіть встановлення меж в натурі, тобто проведення розмежування правом користування майном не видається можливими, оскільки не існує співвласника. Крім того, відсутній документ, який би засвідчив відмову від 1/2 у праві власності іншим співвласником. Зазначені обставини, за твердженнями позивача, свідчать про порушення його законних прав як власника. Ухвалою суду від 13.08.2024 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 22.10.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 20.02.2025 до суду надійшло клопотання відповідача, у якому вона просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити вимоги позивача. Ухвалою суду від 14.04.2025 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 26.05.2025 на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 30.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Перед початком судового засідання 30.10.2025 представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Ураховуючи наведене, а також приймаючи до уваги наявну в матеріалах справи заяву відповідачки про розгляд справи за її відсутності, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору дарування частки у праві власності на квартиру від 27.12.2023, укладеного між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдаровуваним, та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Архиповою П.І., [PERSON] є власником 1/2 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 1/2 частку вказаної квартири підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав № 360135463 від 27.12.2023. Встановлено також, що відповідачка [PERSON] успадкувала 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] після смерті її сестри [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Архиповою П.І., що вбачається із матеріалів спадкової справи № 4/2020, заведеної до майна померлої [PERSON] . Обґрунтовуючи позов, позивач стверджує про порушення його законних прав як співвласника (а фактично - реального володільця та користувача усієї квартири) з огляду на те, що право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири не зареєстроване у встановленому законом порядку, хоча таким співвласником є відповідачка [PERSON] , яка успадкувала таку частку після смерті її сестри [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав у встановленому законом порядку, оскільки на даний час мешкає в Федеративній Республіці Німеччина. Вирішуючи обґрунтованість таких його доводів, суд враховує наступне. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частин п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності непорушне. Це означає, що ніхто не має права позбавити громадянина України власності без законних на це причин. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. За ч. 2 ст. 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення нею певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (ст. 379 ЦК України). Недоторканість житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник або особа, яка володіє майном (має речове право) має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб у будь-яким шляхом, який вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача речового права та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. В обґрунтування позову позивач вказує на наявність підстав для захисту у судовому порядку його прав як співвласника нерухомого майна, яким є квартира [ADDRESS] . При цьому позивачем обрано спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідачки [PERSON] усунути перешкоди у праві користування 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом встановлення за позивачем права на 1/2 у праві власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] . Разом із цим, судом не встановлено наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а також не встановлено, що такі перешкоди чиняться відповідачкою. Так, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що відповідачка чинить позивачу будь-які перешкоди у реалізації ним його прав щодо володіння, користування чи розпорядження належним йому майном. Більше того, як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви відповідачки [PERSON] , вона не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на усю спірну квартиру. Ураховуючи наведене вище, суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у здійсненні ним права користування його власністю. Позивачем не доведено ні факту протиправної поведінки відповідача, ні того, що його права як власника порушені саме відповідачем. При вирішенні даного спору суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), у якій зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №545/1994/16-ц (провадження №61-7605св21) зазначено, що: «тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. […] В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2021 у справі №947/30277/19 (провадження №61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю». У постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №452/2808/19 (провадження №61-7110св22) зазначено, що: « […] власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану. […] власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. […] При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. […] важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна. Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №461/484/18 (провадження № 61-19122св20)». Ураховуючи наведену вище практику Верховного Суду, виходячи зі змісту заявлених позивачем позовних вимог, суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, п.77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц). При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №523/8951/20 (провадження № 61-10813св21). З урахуванням викладеного, встановивши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав, підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed