Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ [PERSON] звернулася до суду із позовом в якому просила: витребувати з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача [PERSON] у приватну власність [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на 1/2 (одну другу) ід. частину земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером 1822086800:02:001:1298 шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі відомостей про право власності [PERSON] на 1/2 (одну другу) частину даної земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] . У обґрунтування заявленого [PERSON] повідомила, що вона є власницею 1/2 частини будинку [ADDRESS] . Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/1049/21 від 26 жовтня 2021 року право власності на належне їй майно було визнано за [PERSON] і останній на підставі вищевказаного судового акту зареєстрував за собою право власності на зазначене нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згодом, на підставі відповідних договорів дарування 1/2 частини будинку [ADDRESS] у березні 2023 року перейшла у власність [PERSON] . Водночас, постановою Житомирського апеляційного суду по справі № 278/1049/21 від 19 грудня 2024 року зазначене рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2021 року скасовано з тих підстав, що не реєстрація свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину будинку [PERSON] в БТІ всупереч положенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації житлового фонду, затвердженого наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року № 380 не спростовує наявність права власності [PERSON] на 1/2 частину спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке було посвідчено державним нотаріусом, про що ним здійснено запис у відповідному реєстрі, оскільки зазначене свідоцтво в установленому законом порядку не визнано недійсним. Однак, право власності, [PERSON] попри зазначений перебіг подій, залишилося зареєстрованим у державному реєстрі, що, на переконання заявниці, грубо порушує її право власності на означене майно. Окрім цього, зазначена частина належного позиваці будинку розташована на земельній ділянці за кадастровим номером 1822086800:02:001:1298, а тому оскільки спірні об`єкти нерухомого майна в силу положень ст. 120 ЗК України є нерозривними між собою, то право власності відповідача на частку цієї земельної ділянки також має бути припиненими шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі відомостей про право власності останнього на зазначену земельну ділянку. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН 20 червня 2025 року ухвалою суду в цій справі відкрито загальне позовне провадження. 09 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому [PERSON] заперечив проти цього позову в повному обсязі. Свою позицію відповідач ґрунтував на тому, що свідоцтво про право на спадщину заявниці за заповітом не зареєстровано у встановленому законодавством порядку а тому, на переконання відповідача, не може породжувати будь-які юридичні наслідки, зокрема й виникнення у [PERSON] права власності на частку в вище згаданому нерухомому майні. Також відповідач звернув увагу суду на те, що позивачкою не надано доказів сплати вартості житлово-комунальних послуг, які надавалися за адресою зазначеного домоволодіння, а також доказів на підтвердження сплати земельного податку за землю, яку заявниця уважає своєю. 25 вересня 2025 року ухвалою, постановленою в судовому засіданні, підготовчий розгляд цієї справи завершений і вона призначена до судового розгляду по суті. У ході судового розгляду сторони підтримали свої позиції, викладені вище. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 10 листопада 1993 року виконавчим комітетом Станишівської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області видана довідка № 243 згідно із якою [PERSON] має право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого в с. Станишівка Житомирського району та області із розміром жилої площі 35 кв.м. (а.с. 19 зворот). 06 грудня 1996 року державним нотаріусом Третьої Житомирської державної нотаріальної контори Лямець С.Л. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що зареєстровано в реєстрі за № 1-3866, відповідно до якого [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON] має право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого в с. Станишівка Житомирського району та області, яка належала померлому на підставі довідки про право власності на жилий будинок, виданої виконкомом Станишівської сільської ради народних депутатів Житомирського району та області від 10 листопада 1993 року № 243 (а.с. 18 зворот 19). 20 січня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб після державної реєстрації якого дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 13). Із записів в погосподарських книгах, що велися у період з 1983 року по 2010 рік стосовно будинку [ADDRESS] вбачається, що головою домогосподарства в указаний період була [PERSON] , а до членів її родини входили: [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 34-47). Водночас, із погосподарських книг за період з 2011 по 2023 року вбачається, що головами вищевказаного домогосподарства є [PERSON] та [PERSON] і до членів їх сімей в цей період входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 29-33, 48-53). 26 жовтня 2021 року рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/1049/21 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59-60). Із відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що 12 січня 2022 року на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області по справі № 278/1049/21 від 26 жовтня 2021 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Згодом, на підставі договору дарування № 468 від 23 лютого 2023 року право власності на указане майно було зареєстровано за [PERSON] . Водночас, відповідно до договору дарування № 633 від 24 березня 2023 року право власності на указаний об`єкт нерухомості зареєстровано за [PERSON] (а.с. 26-27). Разом із тим, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також містяться відомості із яких вбачається, що [PERSON] 08 вересня 2023 року зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822086800:02:001:1298 на підставі рішення Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1184 від 31 серпня 2023 року про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність (а.с. 28). Відповідно до листа Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 07-08/1761 від 11 липня 2023 року вищевказаним органом місцевого самоврядування зазначено, що у книжках погосподарського обліку за період з 1940 по 1982 року, які перебувають на архівному зберіганні у раді, нумерація будинків по [ADDRESS] відсутня. Окрім цього, відомості про те, кому і в якому розмірі відводилася земельна ділянка під забудову будинку за адресою: [ADDRESS] відсутня. Також у раді відсутні відомості стосовно того коли і на підставі якого рішення здійснювалося найменування вулиць та нумерація будинків в с. Станишівка (а.с. 21). 19 грудня 2024 року постановою Житомирського апеляційного суду по справі № 278/1049/21 скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2021 року в цій справі та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с. 55-58). Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що відсутність реєстрації свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину будинку [PERSON] в БТІ, всупереч положенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації житлового фонду, затвердженого наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року № 380, не спростовує наявність права власності [PERSON] на 1/2 частину спірного домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке було посвідчено державним нотаріусом, про що ним здійснено запис у відповідному реєстрі. Зазначене свідоцтво в установленому законом порядку не визнано недійсним. 20 лютого 2025 року ухвалою Верховного Суду по справі № 278/1049/21 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Житомирського апеляційного суду в цій справі від 19 грудня 2024 року (а.с. 8 зворот 10). У листі № 981/35-25 від 24 березня 2025 року Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області повідомило, що 30 червня 2023 року за заявою [PERSON] державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області до Державного земельного кадастру внесено відомості щодо земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території [ADDRESS] та цій ділянці присвоєний кадастровий номер 1822086800:02:001:1298. Проте, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з кадастровим номером 1822086800:02:001:1298 до Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель Відділу № 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області не надходила (а.с. 16-17). IV. ЗАКОНОДАВСТВО ТА СУДОВА ПРАКТИКА, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1\~ст. 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1-2\~ст. 321 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. 4\~ст. 388 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений (постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц вказано, що за змістом\~статті 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.\~ Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2023 року по справі № 211/7262/21 власник з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача Подібний за змістом висновок сформулював Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). У разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі\~ст. 387 ЦК України\~має право\~витребувати його\~від особи,\~яка незаконно,\~без відповідної\~правової підстави\~заволоділа ним,\~незалежно від\~добросовісності останньої (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 520/8065/19). Розглядаючи справи щодо застосування положень\~статті 388 ЦК України\~у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовуються\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частиною 1\~статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~право власності підлягає державній реєстрації.\~ Частиною 2\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~унормовано, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Абзацом другим частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~( чинний) встановлено, що У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За правилами ч. 2 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується. Разом із\~тим,\~приписами ч.ч.\~2\~та 3\~ст.\~2\~ЗК України\~встановлено,\~що \~суб`єктами\~земельних відносин\~є громадяни,\~юридичні особи,\~органи місцевого\~самоврядування та\~органи державної\~влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). За правилами ч. 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України вказують на те, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Суд акцентує увагу на тому, що в силу ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Тобто, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За таких обставин, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можливо дійти висновку, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває у власність особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Зазначені висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року по справі № 760/21748/19. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства України, якими врегульовані зазначені правовідносини, а також зважаючи на судову практику з приводу врегулювання подібних правовідносин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як зазначалося вище, при розгляді цивільної справи № 278/1049/21 Житомирський апеляційний суд у своїй постанові від 19 грудня 2024 року, що у встановленому процесуальним законодавством порядку набула законної сили, дійшов висновку, що нереєстрація свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину будинку [PERSON] в БТІ всупереч положенням Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації житлового фонду, затвердженого наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року № 380 не спростовує наявність у неї права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] . За таких обставин, можливо дійти висновку, що [PERSON] є власницею 1/2 частини у вищевказаному домоволодінні з моменту видачі їй свідоцтва про право на спадщину на це майно, тобто з 06 грудня 1996 року. Натомість, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2021 року по справі № 278/1049/21 [PERSON] було позбавлено її права власності на указане вище майно та визнано таке право за [PERSON] , який на підставі цього судового акту зміг зареєструвати право власності на це майно у державному реєстрі за собою та, у подальшому, на підставі договору дарування відчужити таке майно на користь [PERSON] , яка за відповідним договором дарування передала це майно [PERSON] . Однак, постановою Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року по справі № 278/1049/21 рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2021 року в цій справі скасовано і у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ураховуючи викладене вище, можливо дійти висновку, що 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] вибула із власності позивачки поза її волею і на підставі скасованого рішення суду. Разом із тим, суд зауважує, що відповідач у цій справі набув право власності на це майно на безвідплатній основні, зокрема шляхом отримання його в дар на підставі договору дарування. Відтак, зважаючи на такі фактичні обставини справи, а також беручи до уваги правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 522/2110/15-ц, від 14 грудня 2023 року по справі № 211/7262/21 та від 10 квітня 2024 року по справі № 520/8065/19 суд уважає, що 1/2 частина спірного домоволодіння має бути витребуваною від добросовісного набувача [PERSON] на користь [PERSON] . Окремо суд зауважує, що витребування 1/2 частки будинку з чужого незаконного володіння [PERSON] в порядку ст. 120 ЗК України зумовлює необхідність здійснити скасування права власності відповідача на відповідну частку земельної ділянки, на якій розташована частка спірного будинку. Доводи сторони відповідача зазначених висновків суду не змінюють. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ У порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають до стягнення понесені останньою та документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї справи, що складаються із витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved