Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1.1 Сільський голова Привільненської сільської ради Юрій Момотюк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування у власність громади земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що рішенням суду від 11.04.2013 було скасовано рішення Іванівської сільської ради про затвердження технічної документації та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2220 га, що знаходиться в [ADDRESS] , в частині надання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га., а також визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛП №383852 від 05.11.2009, виданий [PERSON] на підставі рішення Іванівської сільської ради від 21.08.2007. Таким чином, право власності [PERSON] на земельну ділянку припинено. Проте, всупереч вищезазначеному, право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за дружиною [PERSON] - [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від [PERSON] 07.05.2021. [PERSON] не мав права дарувати у власність відповідачці земельну ділянку в [ADDRESS] , оскільки він не є власником цієї земельної ділянки. Земельна ділянка - це комунальна власність, а договір дарування нікчемний, бо порушує публічний порядок, адже спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади, а тому недійсний з моменту його вчинення. Просить витребувати у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5621682000:03:001:0004, площею 0,10 га, що знаходиться в [ADDRESS] , а також вирішити питання про стягнення з відповідачки судових витрат. 1.2. Представник відповідачки адвокат Шевчук В.М. подав відзив на позовну заяву, згідно якого сторона відповідача позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Бо рішенням суду від 11.04.2013 право власності [PERSON] припинено не було, бо не скасовано державну реєстрацію. Крім того, надане позивачем рішення суду від 11.04.2013 не містить відмітки, що воно вступило в законну силу. Вважає, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на законних підставах як добросовісний набувач, уклавши нотаріально посвідчений договір дарування, який не визнаний недійсним чи укладеним з порушенням вимог закону. Тому підстави для витребування попереднім власником земельної ділянки у відповідача відсутні. Крім того, зазначає, що позов пред`явлено не належним позивачем, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться на території Іванівської сільської ради в с. Бортниця, тому саме Іванівська сільська рада має право на подання позову. Також, вважає, що позивачем при звернені до суду із даним позовом пропущено строк позовної давності, оскільки позивач просить витребувати у [PERSON] земельну ділянку, набуту нею у приватну власність 07.05.2021. Про рішення суду, яким було скасовано рішення Іванівської сільської ради позивачу стало відомо ще у 2013 році, однак до суду позивач звернувся лише через 11 років, тобто зі спливом строку позовної давності. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних у повному обсязі. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 2.1.Ухвалою суду від 09.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 05.02.2025 ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] . Крім того, вказаною ухвалою задоволено клопотання представника позивач про витребування доказів, що надійшли до суду 11.03.2025. Ухвалою суду від 01.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Шевчука В.М. про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. 02.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 2.2. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Також зазначив, що підставою прийняття рішення Дубенського міськрайонного суду від 11.04.2013 слугувало те, що [PERSON] використав своє право на безоплатну приватизації земельної ділянки і повторно здійснив приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Право власності на земельну ділянку виникає на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а рішенням суду було скасовано рішення сільської ради про затвердження технічної документації та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, а також скасовано правовстановлюючий документ, який посвідчує відповідне право власності на земельну ділянку. Тобто, з моменту набрання законної сили рішення суду, у [PERSON] були відсутні документи, які посвідчували б його право власності на земельну ділянку, він перестав бути власником, а відповідно не мав права здійснювати будь-які цивільно-правові угоди відносно спірної земельної ділянки, бо це комунальне майно. Звертає увагу, що сторонами у Договорі дарування є чоловік та дружина і дружина в апріорі повинна була бути обізнана про те, що у чоловіка були судові справи з приводу земельної ділянки, а також мала бути обізнана щодо правової природи виникнення права власності на спірну земельну ділянку і його припинено, тому не може йти мова про добросовісного набувача, а правочин нікчемний. Строки давності не порушені, бо право власності за [PERSON] оформлено 07.05.2021, а на час епідемії ковід-19 та в умовах воєнного стану вони зупинялись. Крім того, про дарування дізналась громада зі скарги сусідки [PERSON] про невиконання рішення суду, яка надійшла від Рівненської обласної прокуратури в серпні 2024, після чого сільська рада звернулась до суду. Спірна земельна ділянка на сьогоднішній день розташована та перебуває у власності Привільненської сільської ради, оскільки загальновідомими є факт, що відбулося об`єднання сільських рад і Іванівська сільська рада припинила своє існування шляхом її приєднання до Привільненської сільської ради. На підтвердження даного факту до матеріалів справи було надано копію рішення від 16.07.2029 про реорганізацію Іванівської сільської ради. Вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Виходячи із положень чинного законодавства України, а також враховуючи усталену судову практику Верховного Суду України, який визначає, що в даній категорії справ ефективним способом захисту порушеного права є витребування майна з чужого незаконного володіння, просить суд за результатами розгляду справи витребувати земельну ділянки площею 0,10 га кадастровий номер 5621682000:03:001:0004 у власність територіальної громади. 2.3. Представник відповідачки адвокат Шевчук В.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав пояснення, які відповідають змісту вступної промови, яка долучена до матеріалів справи. Додатково вказав, що [PERSON] є чоловіком відповідачки [PERSON] . Вважає, що підставами для відмови у позові є насамперед те, що позов пред`явлено до добросовісного набувача майна, також позов пред`явлено не належним позивачем та пропущено строк позовної давності. Однак, основною підставою все таки є пред`явлення позову до добросовісного набувача, так як [PERSON] є добросовісним набувачем, на момент укладення договору дарування будь-яких відомостей, що на майно накладено якась заборона відчуження не було. Сам факт передачі майна шляхом договору дарування відбувся законно, ніким не оспорювався та не скасовувався. Передбачені ст. 388 ЦК України підстави для витребування земельної ділянки у відповідача відсутні, тому в позові просить відмовити за його безпідставністю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв та клопотань по суті позовних вимог від нього не надходило. Про причини неявки не повідомив. Підстав для відкладення розгляду справи немає. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 3.1. Судом встановлено, що рішенням сесії Іванівської сільської ради №13 від 18.04.1994 вирішено передати [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,25 га та для обслуговування житлового будинку розміром 0,10 га (а.с.52 зворот). Згідно записів земельно-кадастрової книги Іванівської сільської ради за №902 та записів в погосподарській книзі [PERSON] надана в користування для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства земельна ділянка площею 0,35 га в межах [ADDRESS] (а.с.52). 03.10.2005 ПП «Ленд Сервіс» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки гр. [PERSON] для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, розташовані в с. Бортниця, Дубенського району Рівненської області, кадастрові номери земельних ділянок: 5621682000:03:001:0004 та 5621682000:03:001:0005. Підстава для виконання робіт: рішення Іванівської сільської ради №13 від 18.04.1994 (а.с.53-54). Рішенням Іванівської сільської ради №189 від 21.08.2007 [PERSON] було надано у власність земельну ділянку площею 0,2220 га, в т.ч. для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,10 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1220 га в межах с. Бортниця (а.с.55 зворот). 05.11.2009 на ім`я [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №383852 на підставі рішення Іванівської сільської ради №189 від 21.08.2007 (а.с.56). 3.2. Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 11.04.2013 у справі за позовом Дубенського міжрайонного прокурора в інтересах Іванівської сільської ради скасовано рішення Іванівської сільської ради №135 від 21.08.2007, яким [PERSON] було затверджено технічну документацію про передачу у власність земельної ділянки загальною площею 0,2220 га, що знаходиться в [ADDRESS] , в частині надання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га. Також визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №383852 від 05.11.2009, виданий [PERSON] на підставі рішення Іванівської сільської ради №189 від 21.08.2007. Вказане рішення набрало законної сили 30.05.2013. Цим рішенням судом встановлено, що в порушення вимог п.4 ст. 116 Земельного кодексу України відповідачем [PERSON] було здійснено повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки. Окрім того, державний акт серії ЯГ №383852 від 05.11.2009 на земельну ділянку, виданий на підставі рішення Іванівської сільської ради №189 від 21.08.2007, яке згідно відповіді тієї ж Іванівської сільської ради від 15.11.2012 № 845, - щодо [PERSON] не приймалось. Додатковим рішенням Дубенського міськрайонного суду від 14.05.2013 з [PERSON] було стягнуто і судові витрати. Це рішення набрало законної сили 03.06.2013. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] та його представник були присутні в судовому засіданні, що відображено у змісті рішення суду від 11.04.2013, та сторона відповідача позов визнала частково, бо [PERSON] дійсно використав два рази право на безоплатну приватизацію земельної ділянки та виготовив два державні акти: РВ 01083 від 15.04.1997 та ЯГ №383852 від 05.11.2009 (а.с.58-59). 3.3. Приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Меткою І.А. суду було надано копії договору дарування земельної ділянки та документів, що стали підставою для посвідчення договору (а.с. 84-99). Судом встановлено, що [PERSON] надав нотаріусу на підтвердження права власності державний акт серії ЯГ №383852 від 05.11.2009 на земельну ділянку, виданий на підставі рішення Іванівської сільської ради №189 від 21.08.2007, що був скасований рішенням суду з п.3.2., а також Витяг з Державного земельного кадастру (а.с. 87). 3.4 Також приватному нотаріусу Меткій І.А. було подано витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що замовлено [PERSON] і сформовано 23.04.2021. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер 5621682000:03:001:0004, станом на 23.04.2021 складає 110970,00 грн. (а.с.91). 3.5. Крім того, [PERSON] адресував приватному нотаріусу Меткій І.А. заяву від 07.05.2021, в якій вказав, що земельна ділянка площею 0,10 га належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки набута ним безпосередньо у процесі приватизації в межах норм безоплатної приватизації, визначених ст. 121 ЗК України. Також на заяві міститься підпис Обдарованої [PERSON] , що їй викладені вище обставини відомі. Однак, ця заява суперечить судовому рішенню з п.3.2. (а.с.92). 3.6. Судом встановлено, що [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташована в с. Бортниця, Дубенського району Рівненської області, кадастровий номер земельної ділянки 5621682000:03:001:0004, що підтверджується Договором дарування від 07.05.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Меткою І.А. та зареєстровано у реєстрі за №235 (а.с.85-86). Суд звертає увагу, що договір підписаний як дарувальником [PERSON] , так і обдарованою [PERSON] . А у вступній частині нотаріусом вказано, що і [PERSON] , і [PERSON] діяли добровільно, при здорову розумі і ясній пам`яті, будучи попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину, уклали цей правочин. При цьому, п.4 Договору містить вказівку, що «за свідченням Дарувальника відчужувана земельна ділянка на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена… прав третіх осіб щодо неї не має… правочин не суперечить правам та законним інтересам третіх осіб… від Обдарованої не приховано обставини, які мають істотне значення. Особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на земельні ділянки відсутні. Сторони за цим договором своїми підписами на цьому договорі підтверджують, що їм нотаріусом роз`яснено про відповідальність кожної із сторін за подані документи та необхідну інформацію нотаріусу для укладення цього договору, про правові наслідки у випадку подання недійсних…документів та недостовірної інформації. Дарувальник також свідчить, що заявлені права та подані документи відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими та зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є предметом цього договору та їх обтяженнями, відомості про нерухоме майно, наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідають дійсності та поданим документам». Зміст статей 20, 21, 90, 91, 103, 116, 120, 125, 140-143 ЗК України, статей 377, 717, 726, 727 ЦК України, ст. 174 ПК України, с. 27 Закону України «Про нотаріат» сторонам роз`яснено, про що вказано в п. 5 Договору. Крім того, за п.6 Договору Дарувальник стверджує, що земельна ділянка є його особистою приватною власністю, оскільки набута безпосередньо в процесі приватизації, в межах норм безоплатної приватизації, визначених ст.121 ЗК України. Відповідно п.7 Договору Дарувальник та Обдарована підтверджують, що правочин цей не є фіктивним, не приховує іншого правочину. Сторони стверджують, що договір не носить характеру мнимого чи удаваного договору, дарування здійснено за доброю волею, без примусу як морального, так і фізичного. Дарувальник зобов`язується попередити обдаровану про права третіх осіб на майно, яке відчужується, про всі відомі недоліки відчужуваної земельної ділянки. 3.7. Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27.11.2024, державну реєстрацію права на земельну ділянку кадастровий номер 5621682000:03:001:0004 за [PERSON] було здійснено 07.05.2021, номер запису 41841201 (а.с.61). 3.8. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), перебувають у шлюбі, зареєстрованому 28.08.1974 Привільненською сільською радою Дубенського району Рівненської області, актовий запис №22 (а.с.93). 3.9. Анкетні дані з копії паспорту громадянина України [PERSON] [NUMBER], що подана нотаріусу як Обдарованої разом з копією паспорта [PERSON] як Дарувальника, співпадають з даними відповідачки [PERSON] , що надані суду Відділом обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області (а.с. 19, 94-97). 3.10. 15.08.2024 до Рівненської обласної прокуратури було подано скаргу адвокатом Панчелюгою К.М. в інтересах [PERSON] щодо договору дарування, невиконаня рішення суду і не вчинення дій щодо вилучення відомостей з Державного земельного кадастру про належність на праві приватної власності [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 5621682000:03:001:0004. Вихідний номер з Рівненської обласної прокуратури №20154-24, дата: 20.08.2024 (а.с.9-10). 3.11. Рішенням Привільненської сільської ради №1380 від 16.07.2019 було розпочато процедуру реорганізації Іванівської сільської ради шляхом приєднання її до Привільненської сільської ради. В результаті реформи децентралізації з 2015 року утворювалися об`єднані територіальні громади (ОТГ), які з 2020 року стали основою нового адміністративно-територіального устрою, базовим рівнем місцевого самоврядування та набули статусу територіальних громад із розширеними повноваженнями. З 2020 року, в тому числі і як на час подання позовної заяви до суду, так і станом на дату її вирішення, під юрисдикцією Дубенського міськрайонного суду Рівненської області перебуває 9 територіальних громад: одна міська Дубенська територіальна громада та 8 сільських територіальних громад - Семидубська, Такараканівська, Мирогощанська, Варковецька, Смизька, Повчанська, Вербська та Привільненська, водночас остання включає в себе і с. Іваннє Дубенського р-ну Рівненської обл. IV. Норми права, які застосував суд. 4.1. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Станом на 30.05.2013 ст. 124 Конституції України визначала, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Як і станом на дату договору дарування від 07.05.2021, на дату подачі позову 02.10.2024 і його вирішення судом 03.11.2025 ст. 129-1 Конституції України містила та містить імперативну норму прямої дії, що судове рішення є обов`язковим до виконання. 4.2. Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (пункт б частини першої статті 81 ЗК України). Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частина третьою, четвертою статті 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення. Згідно з частиною шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. 4.3. За ч.1,2 статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно норми прямої дії ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 317 ЦК України також визначає зміст права власності: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 4.4. За ч.1 ст. 717, ч.1 ст. 718, ч.2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, дарунком можуть бути … нерухомі речі, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 4.5. Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За ч.1,4 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину…4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення і одностороннього правочину, і договору такий правочин чи договір є нікчемним. За ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. За ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін . Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Отже, при процедурі нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна нотаріус перевіряє правовстановлюючі документи на майно, а також особисті документи дарувальника та обдарованого, встановлює дійсність їх намірів та однакове розуміння ситуації, включно з правовими наслідками, і після підписання сторонами посвідчує договір. Водночас, згідно ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: -подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії; -подала недійсні та/або підроблені документи; -не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа. Відповідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. 4.6. За ч1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20.10.2025 у справі №559/2900/23 зробив правовий висновок, що укладений іноземцем договір оренди земельної ділянки, яка підлягає конфіскації, не є таким, який порушує публічний порядок (за фактичними обставинами у іноземця було свідоцтво про право власності на майно на час укладання договору оренди, тобто він був власником, у якого в подальшому конфіскували земельну ділянку с/г призначення). І хоч правовідносини дещо інші, проте для цієї справи висновок має значення в частині п.85-95 щодо аналізу правової природи правочину, який порушує публічний порядок. Так, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України керується змістом самої протиправної дії, її антисоціальним характером, а також значущістю порушених прав і свобод людини та громадянина внаслідок вчинення такого правочину. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 910/4932/19, від 25 березня 2021 року у справі № 911/2961/19, від 31 січня 2024 року у справі № 461/8830/17, від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, Верховний Суд України виснував, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 підкреслила, що у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності. Для цінностей, які охоплюються категорією публічного порядку, також характерна більша стабільність. Як правило, відсутня соціальна дискусія стосовно зміни цих цінностей, а держава без ініціювання такої дискусії не може навіть законом втрутитись у них. Кожен член суспільства як колективний носій цих засадничих цінностей, що становлять публічний порядок, усвідомлює їх значення. Очевидність цих цінностей для кожного члена суспільства обумовлює те, що правочин, який їх порушує, є нікчемним, тобто будь-яка особа може дійти висновку про його недійсність без потреби у рішенні суду, яким би той визнавав його недійсним, зважуючи приватний і публічний інтереси. До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він посягає на фундаментальні суспільні цінності та основи правопорядку держави. До таких належать правочини, спрямовані на: порушення конституційних прав і свобод; незаконне використання комунальної, державної чи приватної власності; незаконне розпорядження об`єктами права власності Українського народу; відчуження викраденого майна; порушення правового режиму обмежених в обігу об`єктів. Публічний порядок стосується лише суттєвих основ правопорядку та фундаментальних цінностей, таких як суверенітет, територіальна цілісність, конституційний лад, безпека населення та основоположні права людини. У статті 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. 4.7. За ч.2,4 ст. 2, ст.21 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Ст. 7 СК України визначає загальні засади регулювання сімейних відносин, зокрема, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї (ч.6), сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.7). Згідно ст.8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям… не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, до яких відносяться і свобода договору, і судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність (п.6). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 висловлено правову позицію у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі доктрини знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Отже, справедливість, добросовісність та розумність є засадничим принципом для сімейних та цивільних правовідносин. 4.8. Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з частиною восьмою статті 60 закону України "Про місцеве самоврядування" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає поверненню на підставі статей 387-388 ЦК України. 4.9. Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 4.10. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ч.3, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. V. Мотивована оцінка і висновки суду. 5.1 За результатами розгляду цієї справи суд зробив висновок, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення. 5.2. Суд відхиляє як помилкове твердження представника відповідачки, що позов не підлягає до задоволення, бо його пред`явлено неналежним позивачем - Привільненською сільською радою замість Іванівської сільської ради. Цьому є дві причини: 1) відповідно до положень цивільного процесуального законодавства та стабільної судової практики закон не передбачає такої підстави для відмови у позові, як подання позову неналежним позивачем, а лише щодо неналежного відповідача. В цій справі належний відповідач, а позивач правильно звернувся до суду за захистом своїх порушених прав; 2) суд звертає увагу, що спірна земельна ділянка дійсно знаходилась на території Іванівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, однак зараз вона знаходиться на території Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області. Бо за результатом реформи децентралізації такої сільської ради як Іванівська більше не існує на території Дубенського району Рівненської області, а вона була реорганізована шляхом приєднання до Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області. Іванівська сільська рада Дубенського району Рівненської області як юридична особа також припинена - в відповідному реєстрі внесено запис 29.03.2024, отже процес реорганізації завершено. Село Іваннє Дубенського району Рівненської області входить до складу Привільненської сільської територіальної громади. Останні вибори до органів місцевого самоврядування проводились у 2020 році вже до Привільненської сільської ради. Крім того, лише сайт Привільненської сільської ради функціонує, а інформація про населені пункти в підпорядкованості Привільненської ОТГ, яку представляє Привільненьска сільська рада, є загальнодоступною на офіційній сторінці органу місцевого самоврядування за посиланням https://pryvilnenska-gromada.gov.ua/structure/ в розділі «картка громади», де вказано і про Іваннівський старостинський округ з його контактними даними та населенням в 883 особи. Отже, суд погоджується з позицією представника позивача, що факт є загальновідомим та не потребує додаткового доказування. Таким чином, після створення Привільненської ОТГ відповідно до ЗУ «Про добровільне об`єднання територіальних громад», Іванівська сільська рад припинила свої повноваження, і саме Привільненська ОТГ, яку представляє Привільненська сільська рада Дубенського району Рівненської області вправі звернутись до суду з позов. 5.3. Щодо клопотання представника відповідачки про застосування строків позовної давності, то також неможливо відмовити в задоволенні позову з цієї підстав з наступних причин. За віндикаційним позовом застосовується загальна позовна давність у три роки. Це означає, що власник майна може звернутися до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння протягом трьох років з моменту, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Судом встановлено, що договір дарування, яким спірна земельна ділянка перейшла у незаконне володіння [PERSON] , було вчинено 07.05.2021, чим було порушено права та законні інтереси позивача, відтак початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з цієї дати, який мав би сплинути 07.05.2024. Водночас, з 02.04.2020 до 04.09.2025 перебіг строку позовної давності був зупинений в зв`язку з карантинним обмеженням внаслідок ковід-10 та/або умовами воєнного стану: -з 02.04.2020 до 30.06.2023 через дію карантинних обмежень (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України); - з 17.03.2022 до 29.01.2024 на час воєнного стану (згідно з п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX17); - як і з 30.01.2024 до 03.09.2025 в зв`язку з воєнним станом. Строки позовної давності почали діяти з 04.09.2025 на підставі Закону №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», бо вищезазначений п.19 скасували. Таким чином, строки давності для подачі позовної заяви в цій справі до відповідачки [PERSON] не минули і лише розпочали свій перебіг з 04.09.2025, бо дата вчинення правочину припала на період дії законодавчих положень про зупинення строків давності. 5.4. Судом встановлено, що за рішенням Дубенського міськрайонного суду від 11.04.2013, що набрало законної сили, було скасовано рішення сільської ради, яким [PERSON] (чоловіку відповідачки) було затверджено технічну документацію про передачу у власність земельної ділянки в частині надання у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га., а також визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку. Цим рішенням судом встановлено, що [PERSON] незаконно було здійснено повторну безоплатну приватизацію земельної ділянки, а сільською радою не приймалось рішення, на підставі якого було видано скасований судом державний акт, що посвідчував прав власності [PERSON] на земельну ділянку. Згідно норм чинного законодавства, підставою виникнення права власності на земельну ділянку є рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого особа отримує державний акт та проводиться державна реєстрація. Оскільки рішення сільської ради було скасоване судом, воно втратило свою юридичну силу та не створювало жодних правових наслідків. Державний акт, який ґрунтувався на цьому скасованому рішенні, також був скасований судом, він також втратив чинність і право власності [PERSON] припинилося. Тож не заслуговує на увагу твердження представника відповідачки, що не скасована державна реєстрація земельної ділянки за [PERSON] означала наявність права власності в [PERSON] , бо воно було припинене внаслідок судового рішення. Аналогічно як рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є самодостатнім способом захисту порушеного права власності та не потребує для його реалізації ще ухвалення рішення про скасування запису про право власності в державному реєстрі. Таким чином, [PERSON] з моменту набрання рішенням суду законної сили, тобто з 30.05.2013, перестав бути власником спірної земельної ділянки, у нього вже не було титулу на цю землю, він втратив будь-які права щодо розпорядження нею. В даному випадку земельна ділянка повернулась до статусу земель комунальної власності, а територіальна громада як власник землі знову отримала право розпоряджатися нею згідно законодавства. 5.5. Також судом встановлено, що третя особа в цій справі [PERSON] та його дружина відповідачка [PERSON] підписали в нотаріуса обоє заяву, що земельна ділянка належить [PERSON] на праві власності, бо він її приватизував в межах норми, а це неправда. Суд скасував рішення сільської ради і державний акт про право власності [PERSON] на земельні ділянку саме тому, що це була повторна приватизація земельної ділянки того ж цільового призначення однієї особою, що законодавчо недопустимо. [PERSON] був учасником тієї справи у 2013 році в ролі відповідача, користувався послугами представника, приймав участь в засіданні і точно знав, що він порушив закон, бо визнав факт повторної приватизації, визнав позов у цій частині і знав, що незаконно діяв. Аналогічно як [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] ще з 1974 року, не могла не знати про позов прокуратури і судове рішення щодо земельної ділянки її чоловіка та ще й за адресою, де вони обоє живуть (при чому, навіть зараз судова повістка, отримана членом сім`ї за місцем реєстрації, є підтвердженням належного повідомлення особи про судовий розгляд, бо засади цивільних і сімейних відносин однакові, а власність зобов`язує). Більше того, [PERSON] подав нотаріусу державний акт, який вже 8 років як був скасований судом, а [PERSON] погодилась з діями чоловіка, з усім цим. Вона погодилась, що цей договір дарування не приховує нічого іншого, вказала, що наслідки розуміє, підписала договір, прийняла землю як обдарована і перереєструвала її на себе. І земля громади, незаконно повторно приватизована чоловіком, у якого не було правовстановлюючого документу на землю, залишилась в сім`ї [PERSON] , будучи перереєстрованою на дружину. Подружжя [PERSON] могло обрати легальний шлях, якщо би хотіло залишити в своєму користуванні цю частину землі, яка не підлягала повторній приватизації (оренда, купівля, безоплатне користування за рішенням власника і. т. д). Проте, вони пішли проти встановленого правопорядку в Україні: проігнорували рішення суду, обманули нотаріуса, надавши йому неправдиву інформацію щодо права власності, подавши недійсний державний акт на право власності на землю і вказавши про наявність юридичної особи, якої очевидно стосувалась дія - територіальної громади в особі Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області як власника комунальної землі. Все це суперечить принципу добросовісності цивільних правовідносин. Отже, [PERSON] не міг продавати, дарувати або іншим чином розпоряджатися земельною ділянкою. Всупереч цьому, достовірно знаючи, що спірна земельна ділянка вже йому не належиться, [PERSON] відчужив її шляхом дарування для своєї дружини - відповідачки у справі [PERSON] . Вищезазначені обставини спростовують доводи представника відповідачки про те, що факт передачі майна шляхом договору дарування відбувся законно та [PERSON] є добросовісною набувачкою. 5.6. Юридичною підставою для задоволення цього позову є те, що суд висновує в результаті усього вищезазначеного, що договір даруванням від 07.05.2021 є нікчемним, а отже не створює юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Сторона позивача вказувала, що договір дарування є нікчемний, бо порушує публічний порядок. Беззаперечно, цей договір дарування суперечить встановленому правопорядку в Україні і засадничим принципам цивільних правовідносин, про що суд вказав вище. І земля є національним багатством та перебуває під особливою охороною. Однак, суд цей договір дарування оцінює як нікчемний згідно норм, зазначених в п. 4.5. Бо нікчемність цього правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує згідно прямої вказівки закону: сторонами недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору дарування (п.4.4, 4.5). Тому не потрібно виділяти цей правочин в окремий вид нікчемних правочинів як такий, що порушує публічний порядок, адже нікчемність правочину в цій справі прямо встановлена законом і він не досяг того рівня, що порушує суттєві основи правопорядку та фундаментальні цінності і не має масштабних наслідків, які би вплинули на стабільність правопорядку (п.4.6.). Словосполучення «вимоги закону про нотаріальне посвідчення» означає, що не достатньо лише нотаріально посвідчити договір, а треба дотриматись вимог закону в цілому при його нотаріальному посвідчення. Перше в цій процедурі нотаріального посвідчення договору - це є подача нотаріусу правовстановлюючого документу на майно його власником, чого в цій справі зроблено не було. Як судом було вже встановлено вище, нотаріус роз`яснив сторонам положення щодо недійсності правочину (а нікчемний правочин є недійсними в силу закону) і наслідки недотримання цих норм, роз`яснив законодавчі положення, а подружжя [PERSON] все одно ввело нотаріуса в оману. Це не лише про форму нотаріального посвідчення договору, а про його суть: нотаріусу були подані недійсний правовстановлюючий документ, надано неправдиву інформацію, приховано її, зокрема і про судове рішення, а [PERSON] не мав жодних прав розпоряджатись землею, яку формально дарував своїй дружині. Подружжям [PERSON] не було дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки, а наслідком є нікчемність правочину, бо його недійсність прямо встановлена законом. І згідно ст. 27 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не несе відповідальності за це, тягар відповідальності лежить на [PERSON] - бо один «подарував», а інша «прийняла» те, що їм не належить. Отже, земельну ділянку необхідно витребувати в [PERSON] у комунальну власність Привільненської сільської ради Дубенського району Рівненської області 5.7. В підсумку, суд вважає позовні вимоги законними, доведеними, обґрунтованими, а тому позов задовольняє, бо порушене право власності територіальної громади потребує судового захисту. 5.8 Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за позовну заяву в розмірі 3028 грн.

Outcome: approved