Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог 22.07.2025 засобами поштового зв`язку позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 02.12.2021 між банком і відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок № [NUMBER] АТ «Універсал Банк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі та надало відповідачу можливість користуватись кредитними коштами в межах встановленого ліміту. Відповідач в порушення умов договору не сплатив своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. У зв`язку з порушенням [PERSON] взятих на себе зобов`язань станом на 06.05.2025 утворився загальний залишок заборгованості за наданим кредитом в сумі 34184,13 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь, а також судові витрати у розмірі 3028,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін Відповідно до ухвали суду від 11.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копія ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви і доданих до неї документів неодноразово направлялись відповідачу за зареєстрованим місцем його проживання (а.с. 59), однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими з відміткою "Адресат відсутній за вказаною адресою», а відтак на підставі п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України відповідач вважається таким, що копію процесуального рішення отримав (а.с. 65-66, 69-70). Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Інші заяви по суті справи до суду не надходили. ІІІ. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження Судом встановлено, що 02.12.2021 [PERSON] підписав Анкету-заяву, згідно з якою відповідач погодився, що ця Анкета-заява разом з Умовами і правилами обслуговування в АТ "Універсал Банк" при наданні банківських послуг, Таблицею обчислення вартості кредиту і паспортом споживчого кредиту, що розміщені на сайті, тарифами, що розміщені на сайті, складають договір про надання банківських послуг. Підписуючи цю Анкету-заяву [PERSON] просив відкрити поточний рахунок в АТ "Універсал Банк" у гривні, просив встановити кредитний ліміт на суму, зазначену в мобільному додатку (а.с. 14). Позивач посилався на те, що на поточний рахунок відповідача був встановлений кредитний ліміт в розмірі 15000,00 грн (а.с. 13). Посилаючись на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, АТ «Універсал Банк» просив стягнути з нього заборгованість в розмірі 34184,13 грн, яка складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) в сумі 34184,13 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 02.12.2021 (а.с. 12) ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно частини 1 статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ("Позика", ст.ст. 1046-1053), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положенням статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту\~передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Виходячи із наведених вище положень ЦК України за своїм змістом кредитний договір є реальним і є укладеним з моменту отримання грошових коштів позичальником. Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц. В постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За умовами укладеного кредитного договору кредитні кошти повинні були бути перераховані на банківську картку/рахунок позичальника. Разом з тим, на підтвердження заявлених позовних вимог АТ «Універсал Банк» не надано\~жодного первинного\~документу,\~який би\~засвідчив факт\~здійснення переказу\~грошових коштів\~ [PERSON] \~в розмірі,\~передбаченому кредитним\~договором,\~що відповідач\~ці кошти\~отримав та\~користувався ними. Суд вважає за необхідне зазначити, що в позовній заяві позивач посилається на те, що на карту відповідача був встановлений кредитний ліміт в сумі 15000,00 грн. Разом з тим, на підставі наданих доказів судом не встановлено, що сторони погодились на такий розмір кредиту, оскільки сума кредитного ліміту не зазначена в Анкеті-заяві, позивач не надав докази, що така сума була зарахована на картковий рахунок відповідача. Крім того, позивач просить стягнути заборгованість за тілом кредиту в розмірі 34184,13 грн, проте до матеріалів позовної заяви не долучено жодного доказу, який би підтверджував збільшення кредитного ліміту до зазначеної суми. До позовної заяви АТ «Універсал\~Банк»долучило розрахунок заборгованості, складений представником банку, в якому зазначена лише сума заборгованості за тілом кредиту, який за своїм змістом не є доказами отримання кредитних коштів позичальником. Будь-яких інших доказів щодо підтвердження наявності заборгованості та її розміру за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано. Отже, дослідивши докази, які надані позивачем на обґрунтування заявлених вимог, суд дійшов переконання, що позивачем не доведений факт отримання кредитних\~коштів [PERSON] , їх розмір\~та користування\~ними. Засадами цивільного судочинства є його диспозитивність та змагальність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті \~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.\~ 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині 1 статті 80\~ЦПК України вказано, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статей 12,81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив і долучив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій. Суд звертає увагу, що представник позивача при подачі позову, одразу в позовній заяві просив проводити розгляд справи в спрощеному позовному провадженні у відсутності представника за наявними у справі матеріалами, тобто на власний розсуд використав надані йому процесуальні повноваження, в тому числі щодо доведення заявлених позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу, що кредитний договір підписаний [PERSON] , [INFO] , 02.12.2021, якому на момент укладення договору було лише 15 років, тобто не досяг повноліття. Стаття 32 ЦПК України регулює права неповнолітніх у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років ,\~нормами якої\~ передбачено,\~що \~крім правочинів,\~передбачених статтею\~31\~цього Кодексу,\~фізична особа\~у віці\~від чотирнадцяти\~до вісімнадцяти\~років (неповнолітня\~особа)\~має право: самостійно\~розпоряджатися своїм\~заробітком,\~стипендією або\~іншими доходами; самостійно\~здійснювати права\~на результати\~інтелектуальної,\~творчої діяльності,\~що охороняються\~законом; бути\~учасником (засновником)\~юридичних осіб,\~якщо це\~не заборонено\~законом або\~установчими документами\~юридичної особи; самостійно\~укладати договір\~банківського вкладу\~(рахунку)\~та розпоряджатися\~вкладом,\~внесеним нею\~на своє\~ім`я\~(грошовими\~коштами на\~рахунку); самостійно\~укладати договір\~про отримання\~електронних довірчих\~послуг. Неповнолітня\~особа вчиняє\~інші правочини\~за згодою\~батьків (усиновлювачів)\~або піклувальників. На\~вчинення неповнолітньою\~особою правочину\~щодо транспортних\~засобів або\~нерухомого майна\~повинна бути\~письмова нотаріально\~посвідчена згода\~батьків (усиновлювачів)\~або піклувальника\~і дозвіл\~органу опіки\~та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Отже, виходячи з наведної вище правової норми відповідач [PERSON] у віці 15 років не мав повного обсягу дієздатності і не мав права без згоди батьків на укладення кредитного договору. До позовної заяви позивач не долучив докази, які підтврджують, що батьками відповідача була надана згода на укладення неповнолітнім сином кредитного договору та отримання кредитних коштів. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю у зв`язку з тим, що позивач не надав докази для обґрунтування заявлених вимог, не довів наявність правових підстав для задоволення позову. V. Розподіл судових витрат На підставі\~ст. 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed