Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1) та Першої київської державної нотаріальної контори (далі - відповідач 2), в якому просить cкасувати обтяження (заборону), накладене Першою київською державною нотаріальною конторою, на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , на підставі повідомлення, 16-92, 28.11.1991, Перша Київська державна нотаріальна контора, реєстраційний номер обтяження 1606252, зареєстровано 13.01.2005, архівний номер: 9581KIEV1, архівна дата: 12.10.1996, дата виникнення: 17.12.1991, № реєстра: 3-16, внутр. №5С01172D2BED4C2D5231. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу Позов мотивує тим, що позивач є власником наступного нерухомого майна, а саме житлового будинку, загальною площею 58,92 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:72:499:0015, яка належить позивачу. З метою державної реєстрації права власності на вищевказане майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач звернулася до Управління (центр) надання адміністративних послуг Солом`янської районної в м Києві державної адміністрації. 25.06.2025 позивачем отримано Витяг з Державного реєстру речових прав індексний номер: 432765114 щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:72:499:0015, площа 0,1 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3161834580000. Також, 25.06.2025 позивачем отримано Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №79615041 щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявна інформація щодо обтяження №1606252 на вищевказаний житловий будинок за іншою фізичною особою. Згідно Інформаційної довідки №433165368 від 27.06.2025 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться наступні відомості: тип обтяження: заборона (архівний запис) реєстраційний номер обтяження: 1606252 зареєстровано: 13.01.2005 17:30:46 за 1606252 реєстратором: Перша Київська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, 16-92, 28.11.1991, Перша Київська державна нотаріальна контора об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] власник: [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис додаткові дані: архівний номер: 9581KIEV1, архівна дата: 12.10.1996, дата виникнення: 17.12.1991, № реєстра: 3-16, внутр.№5С01172D2BED4C2D5231. Із вищевказаної інформаційної довідки вбачається, що заборону на житловий будинок було накладено як на власність [PERSON] . Відповідач 1 був тимчасово зареєстрований (в період з 19.03.1988 по 19.03.1991) за адресою [ADDRESS] , та станом на момент накладення заборони, 13.01.2005, відповідач-1 не був власником вищевказаного нерухомого майна (житлового будинку). З метою отримання інформації щодо підстав незаконного накладення заборони на майно 27.06.2025 позивач звернулася із відповідною заявою до Першої київської державної нотаріальної контори та 07.07.2025 отримано відповідь, згідно якої відповідно до номенклатури справ відповідача-2, термін зберігання процесуальних документів на підставі яких були накладені (зняті) арешти (заборони) на майно включно до 2001 року складав три роки, тому надати копію документів (інформацію) на підставі яких було внесено обтяження за 1991 рік не має можливості, у зв`язку з відсутністю документів. Вказала, що через наявність вищевказаної заборони позивач позбавлена можливості розпорядитися належним їй на законних підставах майном. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказана справа надійшла в провадження судді Майстренка О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Також просила витрати на правничу допомогу не стягувати з відповідача та залишити їх за позивачем. Відповідач-1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення поштовим зв`язком «Укрпошта» копії ухвали про відкриття провадження» за зазначеною у позовній заяві адресою, проте конверт повернувся до суду із зазначенням причини невручення «за закінченням терміну зберігання». Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про дату. Час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Таким чином, судом були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Крім того, у встановлений судом строк, відповідачі не скористались своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що договором дарування від 12.08.1983 [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано Першою київською обласною державною нотаріальною конторою за №5-786. Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ №964153, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . 02 січня 1989 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] був зареєстрований за даною адресою у період з 19.03.1988 по 19.03.1991 рік. Позивач з метою державної реєстрації права власності на вищевказане майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно звернулась до Центру надання адміністративних послуг Солом`янської районної в м Києві державної адміністрації. 25.06.2025 позивачем отримано Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №79615041 щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявна інформація щодо обтяження №1606252 на вищевказаний житловий будинок за [PERSON] , який не є власником житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач в інший спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право не може. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві приватної власності на квартиру, на яку накладено арешт, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15.05.2013, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. На сьогодні позивач, який є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, має намір внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте через наявність арешту на дану квартиру, позбавлений можливості це зробити. Таким чином, безпідставно накладений арешт на майно позивача, перешкоджає йому, як власнику квартири, у реалізації права власності, зокрема прав володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно до ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. На даний час відсутні будь-які стягнення за виконавчими документами з позивача. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Виходячи з викладеного вище, на час звернення з заявою до суду за наявності арештів (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. В частині стягнення з відповідачів судових витрат, позивачем надано заяву в якій вона просить не стягувати з відповідачів судові витрати та залишити їх за нею.

Outcome: approved