Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

До Лозівського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява ТОВ УМ ФАКТОРИНГ до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1322123 від 22.02.2024 року у розмірі 79 349,00 гривень, судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог представник вказує, що 22.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 1322123, в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». На підставі договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 7 000,00 грн., шляхом їх зарахування на його банківську картку № [NUMBER] . Строк кредитування становить 360 днів, а процентна ставка за користування коштами 2,5% від суми кредиту за кожний день протягом терміну дії договору. 08 березня 2024 року було укладено Додаткову угоду до Договору №1322123, у якій сторони домовились збільшити суму кредиту на 1 000,00 грн. В подальшому 18 грудня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» передала право вимоги за кредитним договором №1322123 від 22.02.2024 року ТОВ «УМ Факторинг» (Позивачу) на підставі договору факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року. Відповідач не виконував належним чином зобов`язання за договором, в результаті чого у нього виникла заборгованість, яка становить 79 349,00 гривень, з яких: заборгованість по тілу кредиту 8 000,00 гривень, заборгованість за процентами - 71 349,00 гривень. Позивач, вказуючи на порушення його законних прав та інтересів, звернувся до суду за захистом таких з даним позовом. Провадження по справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, задоволено клопотання представника позивача та витребувано з АТ КБ ПРИВАТБАНК виписку по рахунку відповідача. Сторонам був наданий час для подання заяв по суті. Заяв по суті, у строки, встановлені судом, не надходило. Від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких останній вказав, що в матеріалах справи є банківська виписка по картці відповідача, з якої вбачається, що на картку відповідача № [NUMBER] 22.02.2024 року було зараховано 7 000,00 грн. Також підтвердженням отримання відповідачем кредитних коштів від первісного кредитора є лист ТОВ ПЕЙТЕК. Предстаник позивача звертає увагу суду, що номер маски картки, зазначений у відповіді ТОВ «ПЕЙТЕК» повністю збігається з номером банківської картки, вказаним у виписці, наданій АТ КБ "Приватбанк", що підтверджує факт приналежності банківської картки на яку здійснювався переказ та зарахування кредитних коштів саме відповідачу. Зазначає, що АТ КБ "Приватбанк" не зміг ідентифікувати платника переказу 7000,00 грн. на рахунок відповідача з тієї причини, що споживчий кредит видано первісним кредитором через платіжний сервіс ТОВ «Пейтек» за моделлю fraim/P2P, який виступав агентом первісного кредитора та адміністрував кредит. Банківська установа відповідача немає прямого контакту з платником і не бачить джерело коштів позичальника. Беручи до уваги викладене вище, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, з урахуванням положень ст.279 ЦПК України, та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Письмовими матеріалами справи наявними в системі "Електронний суд" встановлено, що 22.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 1322123, в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». На підставі договору відповідач отримав кредитні кошти в сумі 7 000,00 грн., шляхом їх зарахування на його банківську картку № [NUMBER] , строк кредитування становить 360 днів, а процентна ставка за користування коштами 2,5% від суми кредиту за кожний день протягом терміну дії договору. Перерахування кредиту, відповідно до умов договору здійснювалося 22.02.2024 року поповненням банківської картки № [NUMBER] компанією ТОВ «ПЕЙТЕК», яка має відповідний дозвіл та на підставі Договору №03052022-1 від 03.05.2022. укладеного з ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК». 08 березня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Договору №1322123, у якій сторони домовились збільшити суму кредиту на 1 000,00 грн. Перерахування кредиту, відповідно до умов додаткової угоди від 08.03.2024 року до договору, здійснювалося поповненням банківської картки № [NUMBER] компанією ТОВ «ПЕЙТЕК» на підставі Договору №03052022-1 від 03.05.2022 року з ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК». На виконання ухвали суду з АТ КБ ПРИВАТБАНК надано виписку по рахунку [PERSON] за карткою № [NUMBER] , з якої вбачається, що 22.02.2024 року на даний рахунок було зараховано 7 000,00 грн. 18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» було укладено Договір факторингу №18/12/24, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі і за Договором № 1322123 про надання споживчого кредиту від 22.02.2024 року. Передання позивачу права вимоги відбулось згідно з Актом приймання-передачі Реєстру боржників від 18 грудня 2024 року. Відповідач не виконував належним чином зобов`язання за договором, в результаті чого виникла заборгованість, яка становить 79 349,00 гривень, з яких: заборгованість по тілу кредиту 8 000,00 гривень, заборгованість за процентами - 71 349,00 гривень, що підтверджується розрахунком позовних вимог. Згідно з статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Досліджені судом докази підтверджують, що ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» за своїм правовим статусом відносяться до юридичних осіб, що мають статус фінансових установ, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а тому договори відступлення права вимоги на підставі статті 204 ЦК України є обов`язковими для виконання. Відповідно до частин першої, третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи положення частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Також,відповідно до частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Суд установив, що 22.02.2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 1322123 за умовами якого ТОВ «Селфі Кредит» надало відповідачу кредит у розмірі 7 000 гривень, а останній зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними у розмірі 2,5% на добу. Вказаний кредитний договір укладений в електронній формі, та підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем). Умовами договору чітко визначено обов`язок позичальника сплатити кредитору відсотки за користування кредитними коштами, розмір відсотків, строки повернення коштів, тобто досягнуто згоди щодо істотних умов договорів, такі правочини, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створюють презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим договори, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковими для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. 22 лютого 2024 року та 08.03.2024 року кредитні кошти буди перераховані відповідачу. Отже, факт отримання відповідачем коштів у ТОВ «Селфі Кредит» суд вважає доведеним. Зазначені реквізити банківської карти в листі АТ КБ «ПриватБанк» та листі ТОВ «ПЕЙТЕК» співпадають із банківськими реквізитами карти відповідача, вказаними останнім у Договорі № 1322123 від 22 лютого 2024 року. Досліджені судом докази підтверджують, що відповідач заборгованість за кредитом не погасив. Відповідач не спростував будь-якими доказами неналежне виконання ним умов договору щодо сплати заборгованості. Вказана заборгованість нарахована в межах строку кредитування. Таким чином, оскільки на день звернення позивача до суду зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав, тому позивач на законних підставах має право вимагати сплати заборгованості. Стосовно розміру заборгованості за кредитним договором. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 79 349,00 гривень, з яких: 8 000 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 71 349,00 гривень - заборгованість за відсотками. З наданих позивачем розрахунків вбачається, що нарахування відсотків здійснювалось за період з 22 лютого 2024 року до 07 березня 2024 року при цьому застосовувалась процентна ставка 2,5 % за кожен день користування кредитом, та за період з 08 березня 2024 по 15 лютого 2025 року на умовах додаткової угоди з застосуванням процентної ставки у розмірі 2,49 %. Суд не погоджується з наданим розрахунком в частині нарахування відсотків за користування кредитом з огляду на таке. Свобода договору не є абсолютною (необмеженою), вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначені Законом України «Про споживче кредитування». Законом України №3498-IX від 22 листопада 2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав законної сили 24 грудня 2023 року, внесено зміни до статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», та доповнено її частиною 5, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вказаним Законом Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17, в якому передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів -2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Таким чином, нормами Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що при укладенні договорів про споживчий кредит максимальна денна процентна ставка 2,5% застосовується до 22 квітня 2024 року, 1,5% - до 20 серпня 2024 року, а з 21 серпня 2024 діє процентна ставка 1%. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що заборгованість за відсотками за користування кредитом становить 40 345,00 гривень, виходячи із розрахунку: 2 625,00 гривень відсотки за період з 22 лютого 2024 року до 07 березня 2024 року (7 000 (тіло кредиту) х 2,5 % х 15 днів), 9 000 гривень - відсотки за період з 08 березня 2024 року до 22 квітня 2024 (8 000 х 2,5 % х 45 днів), 14 400 гривень відсотки за період з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року (8 000 х 1,5 % х 120 днів), 14 320,00 гривень відсотки за період з 21 серпня 2024 року по 15 лютого 2025 року (8 000 х 1 % х 179 днів). Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в загальному розмірі 48 345,00 гривень, з яких: 8 000 гривень заборгованість за тілом кредиту, 40 345,00 гривень - заборгованість за відсотками. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 475,00 грн. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6 000, 00 грн. Позивачем ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» в особі директора Макєєва В.М. 29 січня 2025 року укладеного Договір № 141 про надання правової допомоги з Адвокатським об`єднанням «Остащенко». На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язаних з цією справою, позивач надав також Додаткову угоду № 1 від 29 січня 2025 року, акт виконаних робіт від 16 березня 2025 року, відповідно до яких Адвокатське об`єднання «Остащенко» надало клієнтові ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» такі послуги пов`язані з представництвом інтересів за позовом клієнта до [PERSON] про стягнення заборгованості: написання позовної заяви з додатками для подачі до суду, на що витрачено 4 години, вартість послуг 6000 гривень. Тобто, позивач надав докази понесених витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України відшкодуванню підлягає не будь-яка допомога, а та, що пов`язана зі справою (представництво в суді, підготовка до її розгляду, збір доказів тощо). Відповідно до частини четвертої цієї ж статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Враховуючи часткове задоволення позову, а також вимоги пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, суд вважає, що сума судових витрат позивача на оплату професійної правничої допомоги адвоката підлягає до відшкодування відповідачем пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме у розмірі 3 655,62 грн.

Outcome: partial