Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Влащенко О.А. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , в якому проив визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивують тим, що він є користувачем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру від 13 березня 1997 року № 14476, яку розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 листопада 2018 року № 833 виключено зі складу службових квартир. Зазначає, що відповідач [PERSON] є його батьком, а [PERSON] - донькою його батька, тобто є зведеною сестрою. З січня 2014 року відповідач виїхав з вищевказаної квартири, забравши свої речі та майно і проживає за адресою: [ADDRESS] , але з реєстрації за останнім місцем проживання не знятий. Також не проживає в квартирі [ADDRESS] його дочка [PERSON] . Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує необхідні платежі по утриманню житла, комунальні послуги та не цікавиться станом житла. Перешкод у користування квартирою для відповідача не було, і не має, він не турбується щодо свого права на житло в квартирі. Відповідач [PERSON] неодноразово, у зв`язку з наявністю спірних питань щодо спільного майна вчиняв сварки та погрожував фізичним насильством щодо його матері - [PERSON] , погрожував вибити двері у спірній квартирі, у зв`язку з чим вони були змушенні звернутися до поліції та з відповідачем проводилися профілактично - роз`яснювальна бесіда та рішенням суду від 07.10.2021 застосовано до останнього обмежувальний припис. Також зазначив, що відповідач проживає у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування №2074 від 22.09.2006. Відповідно до довідок Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» ЖЕК 901 від 04.01.2023, 09.01.2023, 03.02.2023 [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації: [ADDRESS] . [PERSON] згідно довідки комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико - санітарної допомоги №2 Солом`янського району м. Києва в закладі не спостерігається, декларації з жодним лікарем - педіатром не укладала. Відповідач не проживає у спірній квартирі більше 9 років, маючи вільний доступ до неї не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонт та взагалі не цікавиться житловим приміщенням. Враховуючи викладене позивач звернувся до суду з даним позовом. 15.02.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Усатовій І.А. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.02.2023 вищевказану позовну заяву залишено без руху. 24.04.2023 від позивача надійшла уточнена позовна заява на виконання ухвали суду від 20.02.2023. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.04.2023 відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін по справі. 17.05.2023 до суду надійшли пояснення представника третьої особи Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації Федорчук Х. В., в яких було зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 7 осіб та при ухваленні рішення по суті справи покладається на розсуд суду. 25.05.2023 до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірну квартиру [PERSON] отримав як службову у зв`язку з тим, що працював більше десяти років двірником. У 2018 році відповідач звернувся до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про виключення вищевказаної квартири із числа службових, що свідчить про те, що відповідачем не втрачався інтерес до спірної квартири. Між позивачем і відповідачем постійно стали виникати конфлікти з приводу користування квартирою, дружина відповідача [PERSON] стала вимагати відмовитись від квартири в місті і з`їхати в село та знятись з реєстрації. Відповідач в 2019 році став проживати однією сім`єю з матір`ю своєї доньки - [PERSON] , спочатку винаймали житло в м. Васильків, влітку жили в будинку в с. Плесецьке. Через очікування народження дитини, та відсутності вільної кімнати, та існування конфлікту між відповідачем [PERSON] та [PERSON] , яка постійно погрожувала викликом поліції, а також конфлікту з позивачем [PERSON] , який хотів проживати в квартирі лише зі своєю сім`єю та матір`ю, у зв`язку з чим відповідач через неможливість проживання в спірній квартирі став проживати в будинку в селі. Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2022 в задоволені позову [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням [PERSON] було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2023 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2022 без змін. Щодо обмежувальних приписів зазначив, що від імені [PERSON] подано відразу дві ідентичні заяви про вчинення обмежувального припису. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва позов [PERSON] про вчинення обмежувального припису задоволено частково. Постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2022 дане рішення було скасовано та ухвалено нове, яким заяву [PERSON] залишено без задоволення, через її безпідставність. У квітні 2023 року, [PERSON] з метою мирного врегулювання житлового спору та захисту своїх прав, приїхав до спірної квартири, однак позивач з дружиною знову викликали поліцію та не дозволили вселитись до квартири, погрожуючи тим, що вони знову подали позови про вчинення обмежувального припису та новий позов про позбавлення житла, що підтверджується витягом з сайту «Судова влада». На підтвердження того, що відповідачем вчинялись сварки, погрожував фізичним насильством матері ( [PERSON] ), погрожував вибити двері позивач надав як доказ резолютивну частину рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.10.2021. При цьому не зазначив, що дане рішення суду не набрало законної сили та було скасовано. Таким чином, позивач разом зі своїм адвокатом, діють недобросовісно, для досягнення своїх цілей позивач зловживає правами. Звертає увагу суду на те, що в позовній заяві вказано, що « [PERSON] та [PERSON] мають вільний доступ до квартири, має ключі від неї, не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонт та взагалі не цікавиться житловим приміщенням, таке твердження позивача спростовується фактами, які були встановлені судами при розгляді аналогічної справи за позовом [PERSON] . До того ж, обставини, а саме причини непроживання та не неможливості вселення відповідача з донькою в спірну квартиру не змінилися до цього часу. Щодо сплати комунальних платежів зазначили, що відповідач згоден компенсувати позивачу 1/5 частину підтверджених витрат на утримання квартири за період його відсутності. Відносно наданих позивачем актів про непроживання, вважає що ці акти тільки підтверджують факт непроживання, але не свідчать про те з яких причин відповідач з донькою там не проживає. Щодо того, що начебто відповідач не цікавиться квартирою, то ці обставини не відповідають дійсності. Як би не цікавився то не звертався б з заявою про зміну статусу квартири зі службової. Та не намагався вирішити житлове питання з позивачем та колишньою дружиною вже протягом чотирьох років. Щодо порушення прав неповнолітньої дочки, просив врахувати, що неповнолітня дитина була зареєстрована у спірній квартирі за постійним місцем проживання свого батька. До реєстрації в спірній квартирі ніде зареєстрована не була, іншого житла окрім спірної квартири неповнолітня дитина не має. Зазначив, що позивач є повнолітньою здоровою людиною, який в змозі покращити житлові умови своєї сім`ї не за рахунок порушення прав батька, який своєю працею заробив спірну квартиру. Стосовно посилань позивача про те, що неповнолітня не обслуговується в поліклініці міста Києва, то це пов`язано саме з тим, що вона не може з батьками, через перешкоди з боку позивача постійно проживати у м. Києві, тому змушена отримувати медичну допомогу де прийдеться. Також зазначив, що неповнолітня [PERSON] має такі ж права як і діти позивача, отримати освіту в м. Києві, і відповідно досягнути шкільного віку піти в школу саме в Києві. Наразі в с. Плесецьке де дитина змушена проживати через неправомірні дії позивача навіть дитячий садок не працює, і вирішується питання, щоб школа була лише для молодших класів. Вказані обставини наводяться до того, що належність відповідачу будинку на праві власності в селі не свідчить про те, що це рівнозначне житло і проживає відповідач у вказаному будинку вимушено та тимчасово, через перешкоди. Які йому вчиняються, з боку позивача та колишньої дружини постійними вчиненнями скандалів, обмежувальними приписами та викликами поліції. Така поведінка свідчить про те, що саме позивач та колишня дружина вчиняють тиск на відповідача з метою, щоб останній відмовився від будь - яких прав на квартиру в місті Києві. Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позову. 06 червня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що відповідач неодноразово, у зв`язку з наявністю спірних питань щодо спільного майна вчиняв сварки та погрожував фізичним насильством щодо матері позивача, погрожував вибити двері у спірній квартира, у зв`язку з чим, вони були змушені зверталась до поліції. Також, відповідач проживає у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на підставі договору дарування за № 2074 від 22 вересня 2006 року. Будинок має придатний стан, в селі є дитячий садочок, який неповнолітня [PERSON] не відвідує. [PERSON] , маючи вільний доступ до квартири, не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонт та взагалі не цікавиться жилим приміщенням, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 29.05.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи - Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1987 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 серпня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 07 вересня 2021 року. Квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною жилою площею - 48 кв. м, яка складається з трьох кімнат, надана відповідачу на підставі ордера від 13 березня 1997 року № 14467 на право зайняття службового жилого приміщення, на склад сім`ї із чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 листопада 2018 року № 833 виключено зі складу службових житлових приміщень комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва» трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира не приватизована. Згідно відомостей з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 16 лютого 2022 року у спірній квартирі зареєстровано 7 осіб: [PERSON] , [PERSON] (відповідач), [PERSON] (позивач), [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц. До того ж, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачем на підтвердження факту непроживання відповідача протягом тривалого часу у спірній квартирі були надані акти про непроживання особи від 04.01.2023, 09.01.2023, 06.02.2023, підписані сусідами позивача та завірені підписом начальника ЖЕД № 901, в яких зазначено, що [PERSON] та його донька [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: : [ADDRESS] . Позивачем був наданий акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 04.01.2023, в якому зазначено, що відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації та на підставі якого начальником ЖЕД № 901 було видано довідку, про те, що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем реєстрації. Також позивачем був наданий акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 09.01.2023, в якому зазначено, що [PERSON] та його донька [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації та на підставі якого начальником ЖЕД № 901 було видано довідку, про те, що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: : [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем реєстрації. Крім того, позивачем був наданий акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.02.2023, в якому зазначено, що [PERSON] та його донька [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації та на підставі якого начальником ЖЕД № 901 було видано довідку, про те, що [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем реєстрації. Також позивачем надано відповідь на запит від 11.01.2023 вих. №313 комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико - санітарної допомоги №2 Солом`янського району м. Києва. Відповідно до якого [PERSON] в закладі не спостерігається, декларації з жодним лікарем - педіатром не укладала. Позивач стверджує, що відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на праві договору дарування житлового будинку від 22 вересня 2006 року, зареєстрованого за № 2074. Проаналізувавши вищевказані докази, суд приходить до висновку, що надані позивачем до позовної заяви акти непроживання відповідача в спірній квартирі та його малолітньої доньки [PERSON] не підтверджують поважності причин непроживання останніх в квартирі. Крім того, акти про непроживання, складені 04.01.2023, 09.01.2023, 06.02.2023, засвідчені підписами сусідів, майстром технічної дільниці та начальником ЖЕД № 901, довідка про непроживання особи за адресою місця реєстрації, видана начальником ЖЕД № 901, подані позивачем до суду як докази непроживання в спірній квартирі відповідача та його доньки не можуть бути прийнятими судом, як належні докази їх непроживання в спірній квартирі, так як в них взагалі не зазначено період непроживання [PERSON] та доньки [PERSON] у спірній квартирі. З вищенаведеного судом установлено, що відповідач та його малолітня донька дійсно не проживали у спірній квартирі. Разом з тим, при досліджених обставинах та наданих доказів, судом установлено, що відповідач не проживав в квартирі з поважних причин, а саме: неможливість проживання через невелику площу квартири, відсутності вільних кімнат, оскільки в трьохкімнатній квартирі жилою площею 48 кв.м. проживає два повнолітніх сина позивача, дружина та двоє неповнолітніх дітей одного з синів, конфліктність стосунків між членами сім`ї. Крім того, встановлено, що позивачем у справі було замінено замки у дверях спірної квартири, що було вже встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2022 та постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2023, які розглядали справу з аналогічних підстав. Також встановлено, що спірну квартиру відповідач отримав як службову у зв`язку з тим, що працював двірником. У 2018 році він звернувся до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про виключення вищевказаної квартири із числа службових, що свідчить про те, що ним не втрачався інтерес до спірної квартири. Щодо посилань позивача на те, що відповідач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , де наразі і проживає, то суд зазначає, що відповідач проживає у вказаному будинку через відсутність достатнього місця в спірній квартирі та наявністю конфліктних відносин з членами сім`ї, які в ній проживають. Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували вибуття відповідача на постійне місце проживання у вказаний будинок, а також наявність будь-якої іншої нерухомості не є підставою для позбавлення особи права користування належним їй жилим приміщенням. Зокрема, згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З огляду на викладене, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивачем чиняться перешкоди у користуванні квартирою відповідачу та його малолітній дитині, зокрема змінено замки на вхідних дверях, також у своїх поясненнях в позові позивачем не заперечувався той факт, що вони заперечують проти проживання відповідача та його доньки в квартирі через брак місця, що останній не проживає в квартирі протягом тривалого часу через поважні причини з метою уникнення конфлікту з членами сім`ї з приводу користування спірною квартирою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] та [PERSON] законним представником якої є [PERSON] таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратив право користування спірним житловим приміщенням. Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed