Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.11.2023 р. рішенням Фастівського міськрайонного суду стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.09.2023 р. і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2027 р. З моменту ухвалення судового рішення у позивача змінився стан здоров`я платника аліментів та його матеріальний стан, що є підставою для зменшення розміру аліментів, згідно ст. 192 СК України. Підтвердженням зміни стану здоров`я позивача є отримання 3 групи інвалідності з 25.06.2024 р. На момент ухвалення рішення про стягнення аліментів позивач перебував в лавах ЗСУ і отримував заробітну плату, бойові, а також мінімальну заробітну плату з місця його постійної роботи, до працював до мобілізації в лави ЗСУ. Враховуючи те, що позивач звільнився з лав ЗСУ, він отримує лише мінімальну заробітну плату з основного місця роботи. Слід врахувати, що позивач з моменту ухвалення рішення лютого 2024 по серпень 2024 р. сплатив відповідачці аліменти у розмірі 195644,83 грн., що значно перевищує вартість навчання за договором про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 11.08.2023 р. загальна вартість за весь строк навчання становить 123160 грн. 22.04.2025 р. через систему «Електронний суд» від представника відповідачки надійшов відзив про відмову в задоволенні позову. Позивач та його представник в судове засідання не прибули, від представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не прибула, судом повідомлялася належно. Крім того, в силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Предметом спору є зменшення розміру аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідача за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2023 р. у справі №381/4192/23 на утримання доньки [PERSON] [INFO] . Згідно вказаного вище рішення позов [PERSON] задоволено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитини повноліття, щомісячно, починаючи з 13.09.2023 р. і до закінчення навчання, тобто до [INFO] . При винесенні рішення судом було враховано як наявність на утриманні нової дружини та сина, так і скрутний матеріальний стан позивач у зв`язку з призупиненням дії трудового договору позивача, не нарахування та не виплату заробітної плати. Позивач іншим особам аліменти не сплачує, стягнення аліментів у розмірі заробітку (доходу) на одну дитину згідно вказаного вище рішення Є мінімальним розміром аліментів на одну дитини, визначених ст. 161 ЦПК України. Позивач просить зменшити мінімально встановлений розмір аліментів на одну дитину у зв`язку зі зміною стану здоров`я платника аліментів та його матеріального стану. Проте, обставини вказані в позові, не свідчать про неможливість виконувати свої зобов`язання зі сплати аліментів у визначеному судовим рішенням розмірі, твердження, вказані в позові не підтверджені належими та допустими доказами. Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів зміни обставин, що існували на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, визначені статтею 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів. Позивач, як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилається на те, що є інвалідом 3 групи. Однак, як вбачається із наданих [PERSON] документів, зокрема довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 1100736 від 25.06.2025 р. та посвідчення серії [NUMBER] , позивачу встановлена 3 група інвалідності лише рік, строком до 01.07.2025 р., він є працездатним та може працювати (за виключенням лише важкої фізичної праці), відповідно майновий стан в залежності від встановлення інвалідності в позивача не погіршився. Як вказує сам же позивач, він працює на КП «Київський метрополітен» та отримує дохід. Позивач вказує, що на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів позивач перебував в лавах ЗСУ і отримував заробітну плату, бойові, а також мінімальну заробітну плату з місця його постійної робот, де працював позивач до мобілізації в лави ЗСУ. Однак, під час розгляду справи № 381/4192/23 позивач зазначав зворотне, зокрема, що він знаходиться в скрутному матеріальному становищі, у зв`язку з простоєм та призупиненням дії трудового договору позивача, не нарахування та не виплату заробітної плати Як відображено в рішенні Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.11.2023 р. у справі №381/4192/23 «позивач працює …з 15.08.2023 р. по теперішній час на постійній роботі на посаді техніка-метеоролога ІІ категорії групи метеорологічних спостережень на а/мі Київ/Жуляни АМСЦ «Київ». У зв`язку з запровадженням воєнного стану в Україні та відповідно продовженням простою ДП «УАМЦ» і відсутністю виробничої діяльності підприємства та фінансування, дію трудового договору позивача було призупинено з 01.06.2022 р. по дату скасування/припинення воєнного стану в Україні. У період призупинення дії трудового договору не нараховуються і не виплачуються заробітна плата, гарантійні та компенсаційні виплати (в т.ч. виплати по тимчасовій непрацездатності)». Дані обставини щодо скрутного матеріального становища позивача та відсутності коштів були враховані судом при винесенні рішення, тому позовні вимоги відповідача були задоволені частково, зменшено визначених відповідачем розмір аліментів. Таким чином, твердження позивача, що при винесенні рішення у справі №381/4192/23 судом було враховано, що він отримував велику заробітну плату, бойові, а також заробітну плату з місця його постійної роботи, є безпідставним, та суперечить фактично встановлених судом під час розгляду справи №381/4192/23 обставин щодо скрутного матеріального становища та відсутності доходу у позивача. З огляду на зазначене, та враховуючи надані позивачем документи, зокрема довідку № 80 від 12.09.2024, з якої вбачається, що дохід по серпень 2024 р. у позивача становив близько 16 000,00 грн., тобто фінансовий стан на даний час у позивача покращився у порівнянні з фінансовим станом, який був врахований судом при винесенні рішення у справі № 381/4192/23. Крім того, позивачем взагалі не надано довідку про доходи станом на дату звернення з позовом до суду, а саме з вересня по грудень 2024 р. Окрім того, як зазначено, вище, факт утримання іншої дитини також був врахований судом при винесенні рішення у справі № 381/4192/23. Разом з тим, твердження позивача про звільнення з лав ЗСУ, відсутність роботи, не можуть бути обставинами, які б звільнили його від обов`язку зі сплати аліментів, та не впливає на його обов`язок утримувати спільну з відповідачем доньку. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 697/1575/21. Надана позивачем довідка № 80 від 12.09.2024 р. не свідчать про відсутність у позивача на даний час інших доходів, окрім заробітної плати та лише підтверджують наявність у останнього доходу в середньому в розмірі 16 000,00 грн., що значно перевищує мінімальну заробітну плату (яка становить 8 000,00 грн.). Більш того, з довідки про розмір сплачених аліментів № 74543 від 12.09.2024 р. вбачається, що з лютого по серпень 2024 р. позивач сплачував аліменти в розмір частини усіх видів заробітку (доходу), що щомісячно становить більш як 10 000,00 грн., тобто щомісячний дохід позивача становив більш як 40 000,00 грн. (10 000,00 грн.*4=40 000,00 грн.), а не мінімальний розмір заробітної плати як безпідставно стверджує позивач. Окрім того, жодних документів про значне погіршення матеріального стану позивача з часу винесення рішення по справі № 381/4192/23 (21.11.2023 ) матеріали справи не містять, а інвалідність 3 групи встановлено позивача лише до 01.07.2025 р. Тобто, вказані в позові обставини наявність дружини та сина, скрутне матеріальне становище, незначні доходи, існували ще як під час спільного проживання позивача з відповідачем, так і на дату винесення судового рішення про стягнення з позивача аліментів на користь відповідача. А інвалідність позивачу встановлена 3 групи строком до 01.07.2025 р. Також зміна сімейного стану позивача, а саме укладення шлюбу з іншою жінкою, народження дитини від іншого шлюбу, який був врахований судом при винесенні рішення у справі № 381/4192/23, не є підставою для зміни (зменшення) розміру аліментів, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення у зв`язку з цим його майнового стану. Більш того, позивач аліменти іншим особам, окрім аліментів на утримання спільної з відповідачем доньки, не сплачує. Також не є підставою для зменшення розміру аліментів встановлення 3 групи інвалідності на 1 рік до 01.07.2025 р., оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення у зв`язку з цим його майнового стану. Необхідно зазначити, що зміна сімейного стану позивача - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 р. у справі № 715/2073/20, від 03 червня 2020 р. у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 09 вересня 2021 р. у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21), від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460 св 20), від 20 грудня 2021 р. у справі № 681/15/21 (провадження № 61-15542св21). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 р. у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Отримувати мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Отже, як зазначено вище, позивач не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів, доказів про те, що його матеріальний стан значно погіршився суду надано не було. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів погіршення матеріального становища. По перше, враховуючи, що позивач іншим особам аліменти не сплачує, стягнення аліментів у розмірі заробітку (доходу) на одну дитину згідно вказаного вище рішенян є мінімальним розміром аліментів на одну дитину, визначених ст. 161 ЦПК України. По-друге, після винесення рішення у справі № 381/4192/23, матеріальний стан позивача значно не змінився, усі обставини, на які він посилається, як на підставу для зменшення розміру аліментів, існували до винесення вказаного вище рішення, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Щодо наявності інвалідності 3 групи, то позивачу інвалідність встановлена лише 1 рік, строком до 01.07.2025 р., також позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення у зв`язку з цим його майнового стану. По-третє, наявність нової дружини та дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. По четверте, участь у вихованні дитини позивач не приймає взагалі, жодної іншої допомоги, окрім часткової сплати аліментів позивач відповідачу не надавав, у зв`язку з чим позивач з донькою були в скрутному становищі. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз статті 192 Сімейного кодексу свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Закон пов`язує виникнення права на зміну розміру аліментів зі зміною матеріального стану, але якщо такі обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів. Тобто, після винесення рішення від 21.11.2023 р. на утримання доньки [PERSON] , матеріальний стан позивача значно не змінився, іншим особам позивач аліменти не сплачує, судовим рішення встановлено мінімальний розмір аліментів на утримання однієї дитини (1/4 частина заробітку (доходу)), тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Таким чином, позивачем не доведено змін матеріального становища, та інші обставини, які б впливали на його змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, розмір вже стягнутих аліментів, навіть при наявності ще однієї дитини, та інших вказаних в позові обставин, не є завищеним, обставини, на які посилається позивач у поданій заяві, не є підставами для зменшення визначеного судом розміру аліментів. Згідно положень статей 141, 180-182, Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Враховуючи встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України обов`язок доказування, у справах про зміну розміру аліментів позивач повинен довести як наявність обставин, передбачених статтею 192 СК України, так і те, що ці обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів та існують на момент звернення з позовом. Отже, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження погіршення матеріального стану позивача, наявність ще однієї дитини, не свідчить про утримання цієї дитини чи фактичну сплату аліментів на її утримання, наявність інших утриманців у позивача не встановлено, документального підтвердження розміру чи величини витрат на своє утримання та членів своєї родини, позивачем суду теж надано не було. Розмір вже стягнутих аліментів, навіть при наявності ще однієї дитини, не є завищеним. Таким чином, позивачем не було надано належних доказів, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів. У відповідності до ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про зміну розміру аліментів, присуджених за рішенням суду, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню\~\~в повному обсязі. В порядку\~ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, у зв`язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed