Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

13.10.2025 [PERSON] через представника, адвоката Сікорську І.С. звернувся з позовом до [PERSON] про зменшення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 25.02.2021 він та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 20.12.2022 в справі №703/1289/22 шлюб розірваний, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 31.05.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Станом на час подання позову, змінився сімейний стан позивача, оскільки [INFO] в нього народилася донька [PERSON] , а 28.05.2025 він зареєстрував шлюб із [PERSON] , яка є матір`ю вказаної дитини. Крім того, значно погіршився стан здоров`я позивача внаслідок поранення, якого зазнав під час виконання обов`язків військової служби в зоні ведення бойових дій, внаслідок чого неодноразово проходив стаціонарне лікування.\~ Вказані обставини свідчать, що сплачувати аліменти у вказаному розмірі не має змоги. Просив зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі заочного рішення суду від 20.12.2022, з 1/4 до 1/6 частини заробітку, оскільки це не порушить правила, передбаченого ч. 2 ст. 182 СК України щодо мінімального гарантованого розміру аліментів 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 15.10.2025 відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, призначене судове засідання для розгляду справи по суті, встановлений учасникам справи строк на подання письмових заяв по суті справи. Позивач, його представник, адвокат Сікорська І.С. в судове засідання не прибули, причини неявки не повідомляли, із заявами про відкладення судового засідання або ж проведення судового розгляду без присутності позивача, не зверталися. Представник позивача про дату та час судового розгляду повідомлена шляхом надсилання судової повістки про виклик до електронного кабінету в ЄСІТС, а позивач додатково засобами телефонного зв`язку. Відповідач у судове засідання не прибула, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак 03.11.2025 подала письмовий відзив, за змістом якого проти задоволення позовних вимог не заперечує, а також заявляє клопотання про проведення судового розгляду без її присутності. У зв`язку із невідповідністю вимогам ст. 178, 183 ЦПК України, суд не приймає до уваги дану письмову заяву в якості відзиву, однак враховуючи, що така містить волевиявлення відповідача на визнання позову, за відсутності підстав вбачати, що заява суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, розглядає подану [PERSON] письмову заяву як заяву про визнання позову. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Матеріали справи містять відомості про доставку судової повістки про виклик до електронного кабінету представника позивача 23.10.2025, дані обставини підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч. 5 ст. 130 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до постанови КЦС ВС від 24.10.2024 в справі №752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі №520/5386/15-ц). За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, суд під час постановлення рішення не може керуватися лише визнанням позову відповідачем, не дослідивши наявних в справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.02.2021, заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду від 20.12.2022 в справі №703/1289/22, що набрало законної сили 20.01.2023, шлюб розірваний, прізвище позивачки змінене на « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] , його батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Тим же рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 31.05.2022 і до досягнення дитиною повноліття. [INFO] народилася [PERSON] , про що Баштанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складений актовий запис №82 від 28.05.2025, її батьком є [PERSON] , матір`ю [PERSON] . 28.05.2025 Баштанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що складений актовий запис №48 від 28.05.2025. З наданих медичних документів судом встановлено, що відповідач [PERSON] [INFO] , є військовослужбовцем, станом на 15.02.2024 проходив стаціонарну медичну реабілітацію у зв`язку із вибуховою травмою (АКБТ), що підтверджується наявним в матеріалах справи фрагментом карти хворого. В період із 03.04 до 08.04.2024 проходив лікування в КНП «Херсонська обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради, а з 09.04 до 19.04.2024 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Миколаївська обласна клінічна лікарня», що підтверджується копіями виписок. В матеріалах справи також наявні копія договору найму житлового приміщення та акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду від 19.08.2025, що від імені наймача підписані [PERSON] , а також відомості із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо [PERSON] . За даними останніх, зокрема встановлено відсутність будь-яких суттєвих доходів [PERSON] за період 2023-2025 років. Водночас, як слідує зі змісту позову, вказані документи надані позивачем на підтвердження тієї обставини, що його дружина в даному шлюбі не має достатнього доходу для забезпечення сім`ї, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, відповідні зобов`язання з утримання сім`ї в повному обсязі виконуються позивачем самостійно. До доводів позивача в даній частині суд відноситься критично, оскільки наведені відомості стосуються члена сім`ї, однак не позивача безпосередньо, відтак не є прямим доказом того, що вказані витрати несе виключно [PERSON] . Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У §54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Конструкція зазначеної статті визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Це зокрема, зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 16.09.2020 в справі №565/2071/19. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі №682/2454/22 (провадження № 61-10748 св 23). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі №554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього є дитина від нового шлюбу, а також суттєво погіршився стан здоров`я, що пов`язане із пораненнями, яких він зазнав під час несення військової служби та захисту Батьківщини. Відповідно до постанови КЦС ВС від 16.09.2024 в справі №591/6388/22 зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від попереднього шлюбу, суперечитиме її інтересам. Додатково як на підставу для зменшення аліментів [PERSON] посилається на погіршення стану свого здоров`я і вказані обставини підтверджуються виписками із медичних карт стаціонарного хворого, а також карткою хворого, який проходить стаціонарну реабілітацію. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та наведені нормативні положення, вбачаються підстави для зменшення розміру аліментів і такі виникли після постановлення судом заочного рішення від 20.12.2022. Власне факт народження ще однієї дитини, батьком якої є позивач, безвідносно до спільного чи окремого проживання із донькою, сам по собі не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, незважаючи на те, що сукупний розмір витрат позивача на дітей має безпосередній вплив на матеріальний стан особи. Однак суд дійшов до переконливого висновку про існування іще однієї підстави для зменшення аліментів, що полягає в погіршенні стану здоров`я платника. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач проти задоволення позову не заперечувала, позовні вимоги належить задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. Позивачем при звернені до суду із даним позовом сплачено 1211,20 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією від 08.10.2025. З огляду на вказане, наявні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків суми судового збору, що підлягає розподілу та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків суми судового збору. Відомості про наявність інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, в матеріалах справи відсутні.

Outcome: approved