Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної дитини - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що син [PERSON] не знає свого біологічного батька та не пам`ятає. Участі у вихованні сина останній не приймає, жодної матеріальної допомоги не надає. Натомість дитина проживає у повній сім`ї та називає своїм батьком чоловіка позивача [PERSON] , який в свою чергу не заперечує в подальшому офіційно його всиновити. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. Від третьої особи до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача стосовно сина: службою встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в цивільно-шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, у них [INFO] народився син [PERSON] . Відносини між батьками дитини були припинені, дитина залишилась проживати з матір`ю. 14 вересня 2018 року [PERSON] вийшла заміж за іншого чоловіка, з яким разом займаються вихованням та утриманням малолітнього [PERSON] , та ще двох спільних дітей. На теперішній час родина мешкає за адресою: [ADDRESS] , де для дітей створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Батько, [PERSON] , вихованням та утриманням малолітнього [PERSON] не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з сином, матеріально не допомагає, грошей на утримання дитини не сплачує. [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Службою засвідчено, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] , про засідання комісії був попереджений належним чином, на засідання не з`явився, будь-яких пояснень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надала. На засіданні комісії була присутня дитина [PERSON] , який підтримав заяву матері та пояснив, що батько не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, навчанням, не бере участі у його вихованні, матеріально не допомагає, згадати коли в останнє бачив батька не може. Таким чином, останній добровільно самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. ІІ. Процесуальні дії та рішення суду. 03 березня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 07 березня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 07 квітня 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи. 09 квітня 2025 року ухвалою судді відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 20 червня 2025 року від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою судді від 27 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до розгляду по суті. 04 листопада 2025 року представник позивача Сікоріна С. подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час, дату і місце призначеного судового засідання засобами поштового зв`язку за адресою зареєстрованого / задекларованого свого місця проживання, не з`явився, заяви по суті не було подано. Представник третьої особи у засідання не з`явився, з урахуванням раніше поданої заяви про розгляд справи у їх відсутність. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною сьомою ст. 178 Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. III. Фактичні обставини справи. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Печерським районним у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 2114 від 29 серпня 2014 року /а. с. 9/. 14 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Подільським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві /а.с. 18/. Син проживає разом з матір`ю. Відповідно до довідки, яка видана Спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 31 з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу від 09 січня 2025 року за № 03, [PERSON] є учнем 4-а класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 31 м. Києва з поглибленим вивченням предметів природничо-математичного циклу /а.с. 22/. Відповідно до акту Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 6 від 14 січня 2025 року про обстеження умов проживання, встановлено проживання родини у складі п`яти осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у трикімнатній квартирі з червня 2020 року, в квартирі створені належні умови для проживання /а.с. 21/. Родина [PERSON] має статус багатодітної сім`ї, що підтверджується посвідченням [NUMBER] , видане Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації /а.с. 16/. 11 червня 2025 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] /а.с. 46/. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Отже, суд встановив, що відповідач жодним чином не бере участі у вихованні своєї дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належні умови для розвитку її здібностей, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не цікавиться особистим життям сина та його справами в школі та відповідно успішністю, не проявляє до нього увагу, що в цілому підтверджує ухилення відповідачем від виконання свого батьківського обов`язку по вихованню дитини. Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню, утриманню сина, не бере участі у його житті, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. За приписами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved