Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Адвокат Бундзяк У.М. звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги представник позивача мотивувала тим, що державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області С.В.Капріян заведено спадкову справу № 226/2022 згідно заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] . Розглянувши звернення [PERSON] , нотаріус, 13 травня 2025 року, прийняла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку із реєстрацією спадкового господарства, як колгоспний двір, що унеможливлює визначити частку спадкодавця. Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 08.03.1990 та інформації Поточищенського старостинського округу спадкове господарство побудоване на земельній ділянці площею 0,25 га у [ADDRESS] та належить до суспільної групи колгоспників, головою якого був [PERSON] . Колгоспний двір припинений після введення в дію Закону України «Про власність» - з 15.04.1991. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Станом на 15.04.1991 у спадковому господарстві проживали та були зареєстровані: голова господарства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] вступив в управління спадщиною після смерті мами [PERSON] відповідно до норм ЦК України 1963 року. За життя, 30.03.2005, [PERSON] зробив письмове розпорядження, яким жилий будинок за вищевказаною адресою заповів своїй дружині [PERSON] , яка вступила в управління спадщиною після смерті чоловіка. 18 вересня 2009 року [PERSON] спадкове будинковолодіння заповіла онукові - позивачеві [PERSON] . Даний заповіт посвідчений секретарем Поточищенської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №37, ніким не скасований та не оскаржуваний. Інших спадкоємців, крім позивача, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає. Ухвалою суду від 01.07.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скориставшись правом, передбаченим ч.1 ст.193 ЦПК України, подали до суду зустрічний позов до [PERSON] та просять визнати за кожним з них право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позов мотивований тим, що згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 08.03.1990 житлове господарство, розташоване по [ADDRESS] , належить до суспільної групи колгоспників, головою якого був [PERSON] . Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Станом на 15 квітня 1991 року (час припинення колгоспних дворів) в спадковому господарстві проживали та були зареєстровані: голова господарства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Отже, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/6 частині будинковолодіння. Позивачі за зустрічним позовом бажають зареєструвати право власності на належні їм частки у колгоспному дворі, розташованому по [ADDRESS] , у зв`язку з чим просять визнати за ними право власності на дані частки. Ухвалою суду від 24.07.2025 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 13.10.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Бундзяк У.М. 03.11.2025 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача-відповідача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі-позивачі: [PERSON] , [PERSON] у зустрічному позові просили розгляд справи проводити без їх участі. 26.08.2025 судом засобами поштового зв`язку від відповідачів-позивачів [PERSON] та [PERSON] отримано заяву про розгляд справи без їх участі, де зазначено, що вимоги зустрічної позовної заяви вони підтримують в повному обсязі. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено, що згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст.5 Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди у період з 31.01.1966 по 19.01.1996 регулювалась підзаконними нормативними актами, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р. і втратила чинність від 19.01.1996 на підставі наказу Держитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 р. № 56. Зазначена інструкція передбачала державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Із копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 08 березня 1990 р., виданого виконкомом Городенківської районної Ради народних депутатів на підставі рішення цього ж виконкому № 23 від 14 лютого 1990 р., вбачається, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у [ADDRESS] , дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Верховний Суд у постановах від 03 травня 2022 року в справі № 520/5386/15-ц, від 22 листопада 2023 року в справі № 689/1693/20 та ін. зазначив, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 зазначеного Закону щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша статті 112 ЦК Української РСР). У частині другій статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 454/1187/17-ц). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працювали у міжгосподарських організаціях, відносилися до суспільної групи колгоспників. Копіями витягів з погосподарських книг Поточищенської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки, виданих Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, підтверджується, що суспільна група господарства, розташованого по [ADDRESS] , - колгоспний двір, членами колгоспного двору були: - у 1986-1990 роках: голова сім`ї [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO]., вибула 12.08.1986 на роботу в Чернівецьку область; дочка [PERSON] , [INFO] ; мати [PERSON] , [INFO] ; - у 1991-1995 роках (особовий рахунок № [NUMBER] ): голова сім`ї [PERSON] , [INFO] ; дружина [PERSON] , [INFO] ; мати [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO] ; зять [PERSON] , [INFO] ; онук [PERSON] , [INFO] ; внуча [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із реєстрацією шлюбу 24 лютого 1949 року із [PERSON] змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 9, складений виконавчим комітетом Поточищенської сільської ради, що стверджується копією архівної довідки від 01.10.2025 № Б-100(Ц)/06-06, виданої Державним архівом Івано-Франківської області. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 22 листопада 1986 року Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із укладенням шлюбу 22.11.1986 змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 19 від 22 листопада 1986 р. [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із укладенням шлюбу 10.07.1986 змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 23 від 10 липня 1986 р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10 липня 1986 р. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли введений в дію Закон України «Про власність», у зв`язку з чим правового значення буде мати належність членів до колгоспного двору саме на цю дату. Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Станом на 15.04.1991 за адресою [ADDRESS] проживали і були зареєстровані: власник домогосподарства [PERSON] , [INFO] , дружина [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією довідки № 12-167, виданої 02.04.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. [PERSON] , [INFO] , станом на 15.04.1991 у господарстві по [ADDRESS] не проживала та не була зареєстрована. Доказів того, що [PERSON] , яка була працездатним членом двору, не менше трьох років підряд до цієї дати своєю працею і коштами брала участь у веденні спільного господарства двору суду не надано. У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що [PERSON] втратила право на частку в майні колгоспного двору, хоча була його членом у 1986 році. З наведеного слідує, що житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/6 кожному, як членам колишнього колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні. Член колгоспного двору [PERSON] померла [INFO] у віці 85 років у [ADDRESS], актовий запис № 14 від 02 травня 2001 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 02 травня 2001 року Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Оскільки [PERSON] померла до 01.01.2004, застосовується Цивільний кодекс УРСР 1963 року. Згідно ст. 524 Цивільний кодекс УРСР згаданого кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст.525 згаданого кодексу часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживала за адресою: [ADDRESS] ; разом з нею проживали та були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 12-238, виданою 14.05.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Родинні відносини між [PERSON] , [INFO] , та спадкодавцем [PERSON] , як сином та матір`ю, підтверджуються копіями: повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 квітня 1980 р., згідно якого матір`ю [PERSON] є [PERSON] , актовий запис № 1 від 04 січня 1940 р.; архівної довідки від 01.10.2025 № Б-100(Ц)/06-06, виданої Державним архівом Івано-Франківської області, з якої слідує, що [PERSON] у зв`язку із реєстрацією шлюбу 24 лютого 1949 року змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 9. [PERSON] заповіту не вчиняла. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] , який прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] судом не встановлено. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Із копії спадкової справи № 775/2002, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті матері, як спадкоємець першої черги за законом, 21.12.2002 подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно спадкодавця. Йому 24.12.2002 видано два свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 2109 та за № 2110, на спадкове майно, яке складається із права на земельну частку (пай) розміром 70,11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належала померлій на підставі сертифікату про земельну частку (пай) серії РН № 221991, та із права на майновий пай, що належав померлій згідно майнового сертифіката серії [NUMBER]. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить також 1/6 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області, що належала їй як члену колишнього колгоспного двору, яку успадкував [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, однак документи на дану частку спадкового майна не оформив. Згідно ч.3 ст.1296 ЦПК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 ст.1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За заповітом, посвідченим 30.03.2005 секретарем виконкому Поточищенської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованим в реєстрі за № 11, [PERSON] , житель с.Поточище Городенківського району Івано-Франківської області, належні йому земельні і майнові паї, що знаходяться в оренді в ПФГ «Поточище», заповів своїй дочці [PERSON] ; жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] , земельні ділянки, що належать до особистого підсобного господарства, та все інше майно рухоме і нерухоме, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і на що він за законом матиме право заповів своїй дружині [PERSON] . Заповіт не відмінено і не скасовано, про що свідчить відмітка секретаря виконкому Поточищенської сільської ради від 11.10.2005. [PERSON] помер [INFO] у віці 65 років у [ADDRESS], актовий запис № 16 від 14 травня 2005 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 травня 2005 року Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Оскільки [PERSON] помер після [INFO] , у вказаних правовідносинах суд застосовує норми Цивільного кодексу України 2003 року. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Згідно з ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За ст. ст. 1268-1269 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини це: постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання спадкоємцем, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Ч.1 ст.1270 згаданого кодексу визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, визначено ч.2 ст.1220 ЦК України. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживав за адресою: [ADDRESS] ; разом з ним проживала та була зареєстрована дружина [PERSON] , [INFO] , що стверджується довідкою № 12-237, виданою 14.05.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Те, що спадкодавець [PERSON] , 1940 р.н., та [PERSON] , 1942 р.н., були подружжям свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 22 лютого 1964 р. Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 3 від 22 лютого 1964 р. Відповідачка-позивачка [PERSON] , [INFO] , є дочкою спадкодавця [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями: свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 грудня 1967 року виконавчим комітетом Поточищенської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, з якого слідує, що при реєстрації народження [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] », актовий запис № 30 від 07 грудня 1967 р.; свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 22 листопада 1986 р. Поточищенською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, з якого вбачається, що [PERSON] у зв`язку із укладенням шлюбу із відповідачем-позивачем [PERSON] , [INFO] , змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 19 від 22 листопада 1986 р. Відповідач-позивач [PERSON] , [INFO] , є сином відповідачів-позивачів [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 1849 від 21 вересня 1988 р., що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 вересня 1988 р. Наведене свідчить, що відповідач-позивач [PERSON] є онуком [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого Кодексу спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Із копії спадкової справи № 664/2006, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що відповідачка-позивачка [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] на заповідане їй майно. Їй державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори 07.09.2006 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1724, на спадкове майно, яке складається із двох сертифікатів серії РН № 221706 та РН № 221991 на право на земельну частку (пай) розміром 70,11 та 70,11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, та із майнового сертифіката серії [NUMBER] та [NUMBER]. [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] на заповідане їй майно, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить також 2/6 (1/3) частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , 1/6 частки якого належала йому, як члену колишнього колгоспного двору, а 1/6 частки успадкована ним після смерті матері [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом, однак до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на дану частку спадкового майна [PERSON] не звертався. Дане спадкове майно заповідане [PERSON] , яка прийняла спадщину, однак до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом не зверталася. За заповітом, посвідченим 30 березня 2005 р. секретарем виконкому Поточищенської сільської ради, зареєстрованим в реєстрі за № 12, [PERSON] , жителька [ADDRESS], належний їй земельний і майновий паї, що знаходяться в оренді в ПФГ «Поточище» заповіла своїй дочці [PERSON] . Те, що [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 21 жовтня 1964 р., та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10 липня 1986 р. Згідно заповіту, посвідченого 18 вересня 2009 р. секретарем Поточищенської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 37, [PERSON] , [INFO] , жителька [ADDRESS], жилий будинок з господарськими будівлями і присадибною ділянкою по [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Заповіти чинні, зареєстровані у спадковому реєстрі за № 44446510 (номер в реєстрі нотаріальних дій 12) та за № 48370746 (номер в реєстрі нотаріальних дій 37), що стверджується копією Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 69352421, виданої 01.07.2022 Городенківською державною нотаріальною конторою. Відповідно до ч.2 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Оскільки заповіт, складений [PERSON] 18.09.2009 (номер в реєстрі нотаріальних дій 37) не суперечить заповіту, складеному нею 30.03.2005 (номер в реєстрі нотаріальних дій 12), тому новий заповіт не скасовує попередній. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 80 років у м. Чернівці Чернівецької області, актовий запис № 1302 від 24 травня 2022 року, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24.05.2022 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Оскільки [PERSON] померла після [INFO] , у вказаних правовідносинах суд застосовує норми Цивільного кодексу України 2003 року. [PERSON] , [INFO] , на день смерті ( [INFO] ) проживала та була зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою № 12-236, виданою 14.05.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Із копії спадкової справи № 226/2022, наданої суду державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, вбачається, що [PERSON] та позивач-відповідач [PERSON] , як спадкоємці за заповітами, посвідченими 30.03.2005 та 18.09.2009, прийняли спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки у строк, визначений ч.1 ст.1270 ЦК України, подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини (18.11.2022 та 01.07.2022). Копією Витягу № 69352491 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого 01.07.2022 Городенківською державною нотаріальною конторою, підтверджується, що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 69429766 (номер у нотаріуса 226/2022), спадкодавець - [PERSON] , дата народження: [INFO] , дата смерті: [INFO] . Спадкоємців, які відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, мають обов`язкову частку в спадщині [PERSON] та прийняли спадщину, - судом не встановлено. Того, хто пережив подружжя, у померлої немає. [PERSON] , прийнявши спадщину після смерті матері [PERSON] , як спадкоємець за заповітом від 30.03.2005, 16.05.2025 подала нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на заповідане їй спадкове майно. Їй державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори 16.05.2025 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 911, на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 2621683400:07:001:0003, загальною площею 1,0285 га, що належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ІФ № 062781. До складу спадщини спадкодавця [PERSON] входить також 3/6 (1/2) частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , 1/6 частки якого належала їй, як члену колишнього колгоспного двору, а 2/6 частки успадкована нею після смерті чоловіка [PERSON] , як спадкоємцем за заповітом, однак до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дану частку спадкового майна [PERSON] не зверталася. Дане спадкове майно заповідане позивачу-відповідачу [PERSON] на підставі заповіту від 18.09.2009, зареєстрованого в реєстрі за № 37. Підставою звернення позивача-відповідача [PERSON] до суду стало те, що постановою державного нотаріуса Городенківської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області № 571/02-31 від 13 травня 2025 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок [ADDRESS] з посиланням на те, що вищезгадане господарство відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в цьому господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені. З копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , виготовленого станом на 25.04.2025, вбачається, що житловий будинок споруджено в 1962 році, господарські будівлі та споруди - в 1962, 1991 роках. Ринкова вартість житлового будинку літ. «А», загальною площею 77,7 кв, житловою площею 42,7 кв з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за вищевказаною адресою, станом на 09.05.2025 становить 231600 грн, що стверджується копією звіту про вартість майна, складеного ЕТ-ВО «Придністров`я». За домогосподарством по [ADDRESS] числиться земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, про що свідчить довідка № 12-235, видана 14.05.2025 Поточищенським старостинським округом Городенківської міської ради. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набув чинності 03.08.2004, державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 436897956, сформованої 25.07.2025, вбачається, що відомості про право власності на житловий будинок [ADDRESS] відсутні. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Досліджені судом докази підтверджують, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківського) району Івано-Франківської області станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого був [PERSON] відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 08.03.1990. Враховуючи, що членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачка-позивачка [PERSON] , відповідач-позивач [PERSON] та позивач-відповідач [PERSON] , тому даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав їм на праві спільної сумісної власності в рівних частках по 1/6 кожному. [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, успадкував після смерті матері [PERSON] 1/6 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , однак до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом на дану частку спадкового майна не звертався. Крім того, йому належала 1/6 частка у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що, з урахуванням спадщини, становить 2/6 (1/3) частки. [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] 2/6 (1/3) частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , однак до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дану частку спадкового майна не зверталася. Крім того, їй належала 1/6 частка у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що, з урахуванням спадщини, становить 3/6 (1/2) частки. Позивач-відповідач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, успадкував після смерті баби [PERSON] 3/6 (1/2) частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , та фактично став власником, однак через те, що спадковий житловий будинок відносився до колгоспного двору і частки членів бувшого колгоспного двору у ньому не визначені, немає можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкову частку нерухомого майна. Крім того, позивачу-відповідачу [PERSON] належить 1/6 частки у даному житловому будинку, як члену колишнього колгоспного двору, що, з урахуванням спадщини, становить 4/6 (2/3) частки. Також судом встановлено, що відповідачі-позивачі [PERSON] та [PERSON] правомірно набули право власності кожен на 1/6 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , як члени колишнього колгоспного двору, оскільки не вчиняли дій, що можуть свідчити про їх відмову від права власності у порядку ст. 347 ЦК України. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінивши зібрані у справі докази, суд не знаходить підстав для визнання за позивачем-відповідачем [PERSON] права власності на спадковий житловий будинок в цілому та приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом та повного задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] за зустрічним позовом з підстав та в обсязі, наведеному в мотивувальній частині рішення. На підставі ст.ст. 112, 120, 121, 123, 524-526, 529, 548, 549, 560, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 325, 328, 392, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1233, 1241, 1254, 1268-1270, 1296, 1297 ЦК України (2003 р.),

Outcome: partial