Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - прокурора Полтавської обласної прокуратури Махна Я. А., про відшкодування моральної шкоди в розмірі 580000,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 19 липня 2018 року відкрите кримінальне провадження №4201822000000950, передбачене ч.1 ст.367 КК України, щодо колишнього начальника Полтавського слідчого ізолятора Коваленка В. І., який в період з 26 листопада 2010 року до 25 січня 2011 року не забезпечив дотримання щодо [PERSON] положень ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.11 цього Закону щодо надання медичної допомоги, чим навмисне піддав його життя реальній небезпеці. При цьому відмічає, що численні слідчі, не провівши досудове розслідування та необхідні слідчо-процесуальні дії, направлені на встановлення істини, не усунувши недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів, винесли невмотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження, виклавши у них свідомо недостовірні доводи, копії яких навмисно не спрямовували на адресу позивача. Постанови про закриття кримінального провадження були скасовані ухвалами слідчих суддів на відміну від прокурорів. Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №4201822000000950 здійснював прокурор Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А., який вступивши в змову з слідчими, спільно зайнялися невластивою для цих посадових осіб діяльністю - укриттям посадових злочинів, навмисне скоєних щодо позивача фігурантами у справі, і протягом тривалого часу тільки імітують розслідування та нагляд у кримінальному провадженні №4201822000000950. Позивач вважає, що прокурор Махно Я. А. навмисно не виконував вимоги Конституції України і КПК України, в результаті чого процес досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично припинено в зв`язку з відсутністю контролю та нагляду з боку прокурора Махна Я. А. Позивач зазначає, що своїми тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні №4201822000000950, навмисним порушенням розумних строків прокурор Махно Я. А. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду, яку позивач оцінює у 580000,00 грн. При цьому відмічає, що бездіяльність прокурора та надмірна тривалість кримінального провадження є для нього психотравмуюючими факторами, він змушений відвідувати орган досудового розслідування, суд, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. Він же є людина похилого віку, інвалід 2 групи, важко хворий. За таких обставин просить позов задовольнити. Полтавська обласна прокуратура надала відзив на позов та вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. При цьому вказує, що реалізація позивачем права на скарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, задоволення таких скарг слідчим суддею само собою не свідчить про незаконність прийняття рішень, які обмежують права і свободи позивача, а зводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Водночас скасування судом процесуальних рішень у кримінальному провадженні за скаргою позивача є достатньою сатисфакцією. Також звертає увагу, що кримінальне провадження №4201822000000950 об`єднане з кримінальним провадженням №42017000000000973 від 28 березня 2017 року та об`єднане провадження закрите 27 грудня 2023 року. Крім того зазначає, що на даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами Полтавської обласної прокуратури під час досудового розслідування, процесуального керівництва у кримінальному провадженні. Реалізація такого механізму як оскарження постанов, дій чи бездіяльності слідчого у розумінні ст.23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Також зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких він міг зазнати у зв`язку з процесуальними рішеннями органу досудового розслідування, тому просить в задоволенні позов відмовити. Позивач відповіді на відзив не надав. Третя особа своїм правом на надання пояснень не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрите загальне позовне провадження та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача прокурора Полтавської обласної прокуратури Махно Я. А. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2025 року ( без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) прийняті до розгляду ряд доказів про стан здоров`я позивача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) залишено без розгляду доповнення до позовної заяви. В судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги. При цьому відмічав, що підставою відшкодування шкоди є бездіяльність відповідача та надмірна тривалість кримінального провадження. Розмір же шкоди визначений ним по аналогії з нормами Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Щодо об`єднаного кримінального провадження №42017000000000973, то зазначив, що, дізнавшись під час розгляду цієї цивільної справи про об`єднання проваджень, ним оскаржена постанова про його закриття та ухвалою слідчого суді Шевченківського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2025 року в справі №554/4066/17 скасована постанова про його закриття від 27 грудня 2023 року. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена в порядку, визначеному чинним законодавством. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 січня 2011 року (справ №10-29/2011) було скасовано постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 14 січня 2011 року про продовження строку тримання [PERSON] під вартою до 4-х місяців. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року в справі №638/6301/14-ц за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Полтавського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, за участі третьої особи - Управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, про відшкодування моральної шкоди позов задоволено частково та стягнуто з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди в сумі 150\~000,00 грн. Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року в цій справі заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року в незмінній частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 24 липня 2018 року залишене без змін. Як слідує з цієї постанови рішенням апеляційного суду стягнуто на користь [PERSON] 50000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завдану під час його тримання у Полтавському слідчому ізоляторі внаслідок ненадання йому належної медичної допомоги. 19 липня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №4201822000000950 за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 ст.367 КК України, за заявою [PERSON] . Предметом досудового розслідування є викладені заявником в заяві від 06 липня 2016 року відомості, що внаслідок протиправної бездіяльності начальника Полтавського слідчого ізолятора [PERSON] та неналежного виконання останнім службових обов`язків через несумлінне ставлення до них щодо [PERSON] під час утримання в даній установі не забезпечено дотримання положень ст.8 Закону України «Про попереднє ув`язнення» щодо окремого тримання від інших осіб, які перебувають під вартою, як раніше несудимої особи, який раніше працював в органах внутрішніх справ, ст.11 цього Закону щодо надання медичної допомоги. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань в м. Полтаві. Процесуальне керівництво здійснюють прокурори Полтавської обласної прокуратури. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року (справа №554/9416/19) скасована постанова про закриття кримінального провадження №4201822000000950, винесена 11 вересня 2019 року слідчим першого відділу СУ ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві Удовіченко В. М. Так, скасовуючи вказану постанову, встановлено, що слідчим не було процесуально здійснено заходів по збиранню та дослідженню доказів в порядку ст.91-94 КПК України та постанова є передчасною. 10 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду зі скаргою на постанову від 12 березня 2020 року про закриття кримінального провадження №4201822000000950. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 20 грудня 2021 року (справа №554/9416/19) скасовано постанова про закриття кримінального провадження №4201822000000950, винесена 11 вересня 2019 року слідчим першого відділу СУ ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві Удовіченко В. М. Скасовуючи постанову, суд встановив, що слідчий не перевірив в повній мірі обставини, на які посилається заявник, зокрема не проведено допит [PERSON] , розслідування було проведено поверхнево без дослідження та оцінки всіх обставин кримінального провадження. 04 листопада 2021 року Ісмайлов В. Ш. звертався до керівника Полтавської обласної прокуратури зі скаргою та просив зобов`язати процесуального прокурора проконтролювати численні ухвали суду та спонукати керівництво ДБР в м. Полтаві направити матеріали цього кримінального провадження до суду. У відповіді на цю скаргу Полтавська обласна прокуратура роз`яснила самостійність прокурора у його процесуальній діяльності (лист від 12 листопада 2021 року №31-917-14). 03 лютого 2022 року постановою старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, Кривобока Ю. А. закрите кримінальне провадження №4201822000000950 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування, визначений ст.219 КПК України, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. 23 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа №554/9416/19) скаргу [PERSON] від 26 червня 2023 року задоволено та скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Кривобока Ю.А. від 03 лютого 2022 року про закриття кримінального провадження №4201822000000950. При цьому встановлено, що не усунуто недоліки, викладені в попередній ухвалі суду, проігноровано всі доводи заявника, не допитано фігурантів по справі, не проведено одночасного допиту між фігурантами, не звернуто до суду для продовження строку досудового розслідування, не взято до уваги рішення суду в справі №638/6301/14. Полтавська обласна прокуратура, розглянувши скаргу [PERSON] від 16 вересня 2023 року на недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №4201822000000950, а також з інших питань, зазначила, що досудове розслідування у вказаному провадженні не в повній мірі відповідає вимогам ст.2, 9, 28 КПК щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення та дотримання розумних строків та 25 вересня 2023 року прокурору надано вказівки у провадженні щодо строків вчинення певних процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. За даними ЄДРСР, які є в загальному доступі, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Полтави від 02 жовтня 2025 року скасовано постанову слідчого першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, від 27 грудня 2023 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №42017000000000973, яке об`єднане з кримінальним провадженням №4201822000000950. 29 серпня 2024 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження №42024000000001008 за ознаками злочинів, передбаченого частиною 1 ст.364 КК, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.1 ст.396, ч.3 ст.382 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року за заявою [PERSON] від 06 листопада 2023 року про вчинення кримінальних правопорушень слідчими ТУ ДБР, розташованим у м. Полтаві та прокурором Полтавської обласної прокуратури. Позивач є особою з інвалідність ІІ групи. З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення від 20 вересня 2017 року слідує, що [PERSON] встановлено діагноз: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 рік), посттравмативна енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним та астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом; атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний гастродуоденіт, стадія ремісії; стан після оперативного лікування та ПХТ СА сігмовидної кишки Т4 NO MO (07.02.2010). Коланостома, ХБП 1 ст., пієлонефріт, стадія ремісії. Парапельвикальна киста лівої нирки великих розмірів ХПН 0 ст. Позивачем долучено до матеріалів справи також висновок №228/104 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 01 листопада 2024 року, виписку із медичної картки амбулаторного хворого та акт судово - медичного дослідження №4236-02/10 від 02 вересня 2010 року. Позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, як на підставу своїх вимог вказує на бездіяльність прокурора та надмірну тривалість кримінального провадження №4201822000000950. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. За змістом частини першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене\~Конституцією\~та законами України. За положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 612/3521/16-ц). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені правилами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17(провадження № 12-199гс18). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). В даному випадку відсутні підстави для застосування ст.1176 ЦК України. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями». Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вказувалося, позивач, звертаючись до суду за захистом свого права, вказує на бездіяльність прокурора та надмірну тривалість кримінального провадження №4201822000000950. Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine), заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France), заява № 25444/94; рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. За змістом статті 1 Конвенції поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави. Зокрема, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту прав, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті - існування позитивних обов`язків процесуального характеру щодо ефективного розслідування порушення права. Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Частиною другою статті 9 КПК України передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Частиною першою статті 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України. Письмові вказівки прокурора органам, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове розслідування, надані в межах повноважень, є обов`язковими для цих органів і підлягають негайному виконанню. Здійснюючи нагляд за додержанням законів під час досудового розслідування, прокурор має виконувати завдання кримінального провадження (ст. 2 КПК України), зокрема, в частині забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Виконанню цих завдань прокурора і має сприяти здійснення ним наданих йому процесуальних повноважень, передбачених ч. 2 ст. 36 КПК України. Процесуальне керівництво прокурора досудовим розслідуванням полягає в тому, що він, реалізуючи свої наглядові повноваження, забезпечує виконання органами досудового розслідування вимог закону, які визначають підстави та процесуальний порядок проведення ними слідчих (розшукових), негласних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень. Судом установлено, що протягом часу з 19 липня 2018 року (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 02 жовтня 2025 року (дата постановлення ухвали слідчого судді про скасування останньої постанови слідчого про закриття кримінального провадження), слідчими чотири рази виносилися постанови про закриття кримінального провадження, та які щоразу скасовувалися ухвалами слідчих суддів за скаргою [PERSON] . При цьому, слідчими виносилися постанови про закриття кримінального провадження без вчинення всіх необхідних слідчих та процесуальних дій під час здійснення досудового розслідування, на що щоразу звертали слідчі судді у своїх ухвалах, однак вони залишалися поза увагою органу досудового розслідування та такі недоліки не усувалися. Так, на підставі досліджених ухвал слідчих суддів, судом встановлено, що при скасуванні постанов слідчих про закриття кримінального провадження, слідчі судді щоразу приходили до переконання про допущення істотної неповноти досудового розслідування, усунення якої потребує виконання слідчих та інших процесуальних дій, спрямованих на збирання та перевірку доказів; передчасність винесених постанов про закриття кримінального провадження без всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів тощо. Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позову, вказує, що оскарження вказаних постанов є механізмом реалізації права особи на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Однак, суд зауважує, що вказане не спростовує підстав скасування постанов про закриття кримінального провадження та обставини надзвичайної тривалості досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною. На вказане також звертає і сам відповідач у відповіді на скаргу [PERSON] від 16 вересня 2023 року, вказуючи, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №4201822000000950 не в повній мірі відповідає вимогам ст. 2, 9, 28 КПК України щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення та дотримання розумних строків. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом. Слід зауважити, що особа має право сподіватися на дотримання «розумних строків» для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, а використання особою свого права на оскарження дій чи бездіяльності не виправдовує надмірну тривалість кримінального провадження. Суд не може дійти висновку, що органи досудового розслідування зробили все від них залежне для того, щоб своєчасно та належним чином встановити обставини можливого вчинення кримінального правопорушення. З липня 2018 року кримінальне провадження триває, а обставини подій залишаються повністю не з`ясованими. Проведення досудового розслідування у розумні строки є безумовним службовим обов`язком прокурора при здійсненні нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження. Надмірна тривалість кримінального провадження є порушенням прав позивача. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 607/11835/22. ЄСПЛ у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування виходить із презумпції спричинення моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію (Рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Рішення від 15.01.2009 року «Бурдов проти Росії»). У вказаних рішеннях суд зазначив: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», де ЄСПЛ вказав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v.Ukraine), заява № 14183/02). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я особи. В даному випадку надмірна тривалість кримінального провадження, неодноразові звернення позивача як до органів досудового розслідування, так і до суду, неодноразові скасування судами постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з неповнотою дослідження обставин кримінального провадження,\~ невизначеність правовідносин і необхідність відстоювати свої законні права та інтереси в судовому порядку поза розумним сумнівом завдали позивачу душевних страждань, завдаючи моральної шкоди. Завданні моральні стражданнями знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з тривалістю кримінального провадження (з 2018 року). Неодноразовими скасуваннями судами постанов про закриття кримінального провадження у зв`язку з невчиненням слідчих дій, тривалим досудовим розслідуванням підтверджується факт здійснення відповідачем незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. Близькі за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22, від 07 червня 2023 року у справі № 335/8532/21, від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/1185/22, від 22 травня 2024 року в справі №757/30529/22. Суд не бере до уваги доводи відповідача про недоведеність позивачем усіх складових деліктної відповідальності, оскільки на підставі оцінки наданих доказів, в силу статей 81, 89 ЦПК України, судом встановлено факт надмірної тривалості кримінального провадження №4201822000000950 від 19 липня 2018 року, спричиненої незаконною бездіяльністю уповноважених осіб відповідача при здійсненні своїх повноважень, що в силу вимог ст. 1174 ЦК України, є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини. Інші доводи відповідача не спростовують спричинення позивачу моральної шкоди. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, тривалість досудового розслідування кримінального провадження, глибину душевних страждань позивача, які є відчутними, але не критичними, а також вимоги розумності та справедливості, а тому дійшов висновку про стягнення на користь позивача 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,\~

Outcome: partial