Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Представник позивача адвокат Столітній М.М. в інтересах позивача через систему «Електронний суд» 03.09.2024 звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором №6938593 від 06.08.2023 у загальній сумі 72 312,10 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.08.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] , за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 6938593 про надання споживчого кредиту, а 08.08.2023 - додаткову угоду щодо збільшення суми кредиту на 5 000,00 гривень. Згідно з умовами кредитного договору, сума кредиту складає 19 000,00 гривень, строк кредиту 360 днів, тобто, до 31.07.2024, строк сплати - кожні 20 днів. ТОВ «Авентус Україна» на виконання своїх зобов?язань перерахувало кредитні кошти у вказаній сумі шляхом зарахування на платіжну картку відповідача № [NUMBER] (довідка ТОВ «Пейтек Україна»). Так, відповідно до тверджень сторони позивача, укладаючи кредитний договір, що є електронним правочином, сторони передбачили нарахування процентів на таких умовах: Згідно з п. 1.5.1.Стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору. Відповідно до п. 1.5.2. знижена процентна ставка 0,995 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач до 26.08.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Споживач, як учасник Програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання Споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, Споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника Програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим Договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання Споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для Споживача, оскільки надання кредиту за цим Договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки. Так, з 06.08.2023 по 26.05.2024 відповідач здійснив оплату процентів в сумі 4 059,60 гривень. Позивачем нараховано відсотки за 60 днів з 27.05.2024 по 25.07.2024 в межах строку дії договору, по 378,10 гривень на день, виходячи із процентної ставки 1,99%, тобто, у сумі 22 686,00 гривень. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено Договір факторингу № 27-05/2024-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за кредитним договором № 6938593. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за кредитним договором склала 72 312,10 гривень, з яких: сума кредиту - 19 000,00 гривень, сума процентів за користування кредитом - 30 626,10 гривень, нараховані позивачем проценти за 60 календарних днів - 22 686,00 гривень. Також, позивач стверджує на аркуші 6- початку 7 аркуша позовної заяви, що відповідно до зазначеного вище договору факторингу до нього перейшло право вимоги до відповідача у загальній сумі 49 626,10 гривень, де 19 000,00 гривень - сума кредиту, 30 626,10 гривень - сума процентів. З урахуванням наведеного, враховуючи приписи ст. 514, 516, 525, 526, 530, 553, 554, 1046, 1048, 1049 ЦК України, оскільки відповідач протиправно, всупереч умовам надання кредиту, не здійснює погашення заборгованості за кредитним договором, право вимоги щодо якого набуло ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді від 10.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ухвалою відповідачу визначено строк на подання відзиву та роз`яснено, що відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі його ненадання у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, роз`яснено право на подання зустрічного позову згідно зі ст.193 ЦПК України. 20.01.2025 до суду надійшла заява представника позивача адвоката Столітнього М.М., відповідно до якої він просить здійснити заміну найменування позивача у справі на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». Ухвалою суду від 29.04.2025 постановлено заяву представника позивача про заміну найменування позивача задовольнити, замінено найменування позивача у цивільній справі №336/8754/24 з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал». В порядку витребування доказів зобов`язано Акціонерне товариство «Універсал Банк» надати до суду: 1) інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки № [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; 2) докази на підтвердження факту зарахування грошових коштів 08.08.2023 на платіжну картку № [NUMBER] банком-емітентом якої є АТ «Універсал Банк» у сумі 5 000,00 гривень від ТОВ «Авенсус Україна» код ЄДРПОУ 41078230. Судом також постановлено відкласти судове засідання для витребування доказів та для повторного виклику сторін. Ухвала суду в частині витребування доказів виконана 03.07.2025. Представник позивача адвокат Столітній М.М. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву за вх.№ від 21.01.2025, просить розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово та належним чином шляхом надіслання смс-повідомлень на номер мобільного зв`язку, засобами поштового листування, а також шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті Судової влади України. 09.10.2025 до суду надійшли додаткові пояснення за підписом представника позивача адвоката Столітнього М.М. Разом з цим, суд не приймає дані письмові пояснення представника позивача, враховуючи таке. Види заяв по суті справи чітко визначені нормою ч.2 ст.174 ЦПК України. Крім того, за приписами ч.2, 4, 5 ст.174 ЦПК України підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Відповідних ухвал судом не постановлено. Зазначене обумовлює висновок суду про неможливість прийняття додаткових пояснень, відповідно, суд не бере їх до уваги при розгляді справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заяв та клопотань до матеріалів справи відповідачем не подано, про причини своєї неявки [PERSON] суд в належний спосіб не повідомив, заяв по суті справи (відзиву) не подав, проте це є правом відповідача відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалив згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку (ухвала суду від 21.08.2025 згідно з протоколом судового засідання). Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. За приписами ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що 06.08.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] укладено Договір №6938593 про надання споживчого кредиту, а 08.08.2023 - додаткову угоду щодо збільшення суми кредиту на 5 000,00 гривень. Відповідно до договору Товариство на умовах, встановлених договором, надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п.1.2). Відповідно до п.1.1 Договору, укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Споживача здійснюється при вході Споживача в Особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до особистого кабінету. В договорі погоджені такі умови: сума кредиту - 14 000 гривень, строк кредиту 360 днів без права пролонгації, тип процентної ставки - фіксована, стандартна процентна ставка - 1,99 % в день, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 45 138,26 % річних, за зниженою ставкою 22 717,53% річних; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає за стандартною ставкою 114 296,00 гривень, за зниженою ставкою 111 510,00 гривні. Суд наголошує, що відповідно до умов договору (п.2.1) кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки [NUMBER] . Додаткова угода про зміну платіжних реквізитів (в разі неуспішності операції) може бути укладена лише протягом 24 годин з моменту прийняття Товариством рішення про надання кредиту Споживачу. Дата надання кредиту - 06.08.2023 або 07.08.2023. Застосування зниженої процентної ставки обумовлено п. 1.5.2 договору (0,995% в день). Окрім вказаного вище договору, відповідачем за допомогою електронного підпису підписано таблицю обчислення загальної вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту, який містить умови, тотожні Договору. За змістом додаткової угоди, вказаної вище, сторони погодили збільшення суми кредиту до 19 000,00 гривень, відповідні зміни внесені до п.1.3.договору, дата надання - 08.08.2023 або 09.08.2023. Суд звертає увагу, що згідно з паспортами споживчого кредиту зазначена в ньому інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 07.08.2023 та 09.08.2025 відповідно. На підтвердження перерахування коштів позивач надає два повідомлення від ТОВ «ФК «Пейтек Україна» від 12.06.2024 та 24.07.2024, як електронні докази, за даними яких товариством повідомлено про успішність низки платіжних операцій, а саме: 06.08.2023 у сумі 14 000,00 гривень, призначення платежу зарахування на картку, а також 08.08.2023 у сумі 5 000,00 гривень, призначення платежу зарахування на картку, проте здійснення перерахування кредитних коштів саме кредитором (як визначено за умовами договору) у сумі 19 000,00 гривень (двома платежами) та саме на виконання умов кредитного договору й додаткової угоди до нього стороною позивача на рахунок відповідача не доведено, зокрема, повні платіжні реквізити, за якими спрямовано платіж не відображені, як і дані отримувача грошових коштів. Наявність правовідносин щодо надання послуг з переказу платежів між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Пейтек Україна», з урахуванням умов кредитного договору, не змінює висновків суду. Суд наголошує, що листом АТ «Універсал Банк» від 02.07.2025 за підписом операційного директора Т.Примаченко (на виконання ухвали суду про витребування доказів від 29.05.2025) надані дані про проведення операції по переказу коштів на картковий рахунок [PERSON] 08.08.2023 у сумі 5 000,00 гривень. Додатково у листі наголошено, що кошти зараховувались не по реквізитах, а через платіжну систему, тому у банку відсутня інформація, щодо призначення, рахунків відправників, відповідно, підтвердити або спростувати факт того, що платежі надходили від ТОВ «Авентус Україна» банк не може. Відповідно, отримана внаслідок витребування доказів інформація не свідчить на користь доводів позивача про підтвердження факту надання грошових коштів позичальнику кредитодавцем у спосіб, визначений договором. Судом встановлено, що 27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», правонаступником якого є позивач, укладено договір факторингу №27.05/24-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем. За змістом договору заборгованість - це грошові зобов`язання боржників перед клієнтом, що містяться у реєстрі боржників, які належать до сплати клієнту боржниками у зв`язку із наданими кредитами. До заборгованості включається сума основного зобов?язання (повернення кредиту), плата за кредитом (плата за процентною ставкою), відповідальність за порушення грошових зобов?язань та інші платежі згідно кредитних договорів. Згідно з п.1.2 Договору факторингу, сторони погодили, що перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку N2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників має відповідно до умов договору підтверджувати факт переходу від Клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості та набуття Фактором відповідних прав вимоги. У додатках до позовної заяви наявний та досліджений судом акт від 04.06.2024, за змістом якого Клієнт сплатив, а Фактор отримав оплату в сумі 100,00 гривень за вказаним платіжним дорученням від 04.06.2024, а також платіжні доручення щодо сплати за відступлення права вимоги від 31.05.2024, 04.06.2024. Суд звертає увагу й на тому, що Прав Фактора самостійно нараховувати проценти та інші платежі відповідно до умов кредитного договору умовами вказаного вище правочину не передбачено. Слід зауважити, що акт прийому-передачі реєстру боржників від 27.05.2024, як і долучені в часі пізніше разом із даним актом (ніж дата звернення позивача до суду із позовною заявою), а саме - 11.12.2024, - додатки до договору, що є типовою формою, бланками, які не містять заповнених граф відповідними відомостями (реєстр боржників, акт прийому-передачі реєстру боржників, повідомлення про відступлення права вимоги, акт прийому-передачі документації, форма надання інформації, акт прийому-передачі інформації) суд не приймає. Так, згідно з ч.2,4,8 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Враховуючи зміст клопотання про долучення доказів від 10.12.2024, вх.№ від 11.12.2024, щодо некоректної роботи системи «Електронний суд», без надання відповідних підтверджень, а також за відсутності клопотання про поновлення строку на подання доказів, суд застосовує приписи ч.8 ст.83 ЦПК України та долучені докази до розгляду не приймає. Відповідно до Реєстру боржників від 27.05.2024 до Договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 49 626,10 гривень, з яких: 19 000,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 30 626,10 гривень. - сума заборгованості за відсотками, тобто сума відмінна від розміру заборгованості, що заявлена до стягнення та видно з наявного розрахунка, витяг з якого засвідчений підписом представника позивача та печаткою ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та досліджений судом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм цивільного законодавства. За загальним правилом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених ч.2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, ст. 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Згідно з ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд під час розгляду справи виходить з того, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Договір, що за своєю правовою природою є двостороннім правочином, є домовленістю двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 626, 628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається за загальним правилом - шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електрону комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтями 1046, 1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Разом з цим, позивач, посилаючись на укладення між первісним кредитором ТОВ «Авентус України» і [PERSON] договору про надання споживчого кредиту, не надає будь-належних доказів підписання такого договору відповідачкою. Так, відсутні докази про ідентифікацію клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Авентус України» з наданням позичальником персональних даних, необхідних для укладення договору та формування одноразового ідентифікатора. Не надано позивачем й візуальної форми послідовних дій клієнта, яка б містила детальну інформацію щодо процесу оформлення та розгляду заявки відповідача на видачу кредиту, підписання електронним підписом договору. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. Крім того, як встановлено судом, надання кредиту власне товариством (первісним кредитором) у визначений договором спосіб матеріалами справи не доведено в порушення процесуального обов?язку позивача. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1,2 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наявним витягом з реєстру боржників підтверджено включення вимоги до відповідача, як позичальника за кредитним договором, до переліку вимог, які передані. Разом з цим, укладання акта прийому-передачу реєстру боржників стороною позивача не доведено, що підлягає обов`язковому встановленню судом під час розгляду справ даної категорії та з урахуванням умов п.1.2 Договору факторингу, відповідно до якого перехід від Клієнта до Фактора Прав Вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно Додатку N2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні Права Вимоги. Тобто, набуття права вимоги до відповідача стороною позивача не доведено, як і підстав для нарахування відсотків після відступлення права вимоги. Суд наголошує, що одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у ст.49 Закону України від 07.12.2000 № 2121-111 «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Главою 73 розділу І книги 5 ЦК України врегульовує положення, що стосуються договору факторингу. Так, згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу (як визначено ст.1078 ЦК України) може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України врегульовано, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Разом з цим, згідно з п.11 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є саме фінансовою послугою, тобто, це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону). Поряд з цим у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що факторинг є кредитною операцією. Відповідно, договір факторингу як договір фінансової послуги спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Тому, оскільки правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 910/7038/17. Беручи до уваги зміст норми ст. 516 ЦК України, дійсно, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Разом з цим, не відповідає вимогам достовірності й письмове повідомлення, сформоване та долучене до справи щодо відступлення права вимоги, оскільки відсутні докази його відправлення та отримання, що, втім, не змінює висновків суду за результатами розгляду справи. Крім того, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19), від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження номер 61-12049св23) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Проте, належної виписки, як первинного документа, яка сформована первісним кредитором, як володільцем даної інформації, матеріали справи не містять, що не дозволяє встановити, чи виконував позичальник свої зобов`язання за кредитним договором (частково або в повному обсязі). Реквізити (підпис та печатка) на розрахунку заборгованості розміщені на окремому аркуші, що викликає у суду об?єктивні сумніви щодо надання стороною позивача цілісного документа та його достовірності. На переконання суду, є визначальним те, що кредитний договір вважається укладеним не з моменту підписання, а з моменту отримання коштів. Відправник платежа, який зарахований на картку АТ «Універсал Банк», емітовану на ім?я відповідача, за результатами виконання ухвали суду про витребування доказів також не встановлений. Видача кредиту може бути підтверджена рядом документів і найпростішим з них є виписка по рахунку клієнта. Якщо такого документу не має, то суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 191/3566/17 від 13.08.2020 року; № 703/3063/18 від 27.03.2020 року; № 205/7263/18 від 20.03.2020 року; № 755/18920/18 від 29.01.2020 року. Так, позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів саме ТОВ «Авентус Україна» (як передбачено в п.2.1 кредитного договору: кошти перераховуються товариством, а не іншою юридичною особою.) У п.2.1 кредитного договору сторонами правочину також чітко врегульовано, що кошти кредиту перераховуються «шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки», повний номер якої не відображено. Згідно з матеріалами справи не є узгодженими суми заборгованості, які: вказані в розрахунку, у витягу з реєстру боржників. Розмір заборгованості різниться та в належний спосіб не обґрунтований з урахуванням наявних доказів. Ч.1 ст.229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 14 березня 2019 року в цивільній справі № 757/55244/17-ц зауважив, що, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за змістом постанови від 23 липня 2018 року в цивільній справі №760/8892/17 сформулював висновок про те, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. В даному випадку, позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах, оскільки не доведено факт існування договірних правовідносин з приводу надання кредиту відповідачеві, факт надання кредитних коштів, як і виникнення заборгованості у позичальника перед первісним кредитором, її актуальний розмір, розмір внесених позичальником коштів, набуття позивачем права вимоги за даним кредитним договором. Слід зауважити, що процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасникам (заявлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у статті 6 ЦПК України принципу рівності перед законом і судом. Такий правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 30 травня 2023 року у справі № 443/1012/18 (провадження № 61-6304св22). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України). Слід наголосити, що статтею 83 ЦПК України врегульований порядок подання доказів. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Враховуючи наведені у рішенні суду вимоги процесуального законодавства позивач зобов`язаний подати усі докази по справі саме разом із позовною заявою. Процесуальним законодавством встановлено чіткі межі подачі доказів до суду, після чого суд не вправі приймати подані докази, оскільки буде порушено вимоги принципу змагальності. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. За приписами ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тому, враховуючи висновки суду за результатами розгляду справи, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 2 422,40 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 гривень залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed