Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

У червні 2025 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про стягнення боргу за договором позики в розмірі 700 000 грн, інфляційних втрат в розмірі 101 141,88 грн та трьох процентів річних в розмірі 21 943,18 грн, а усього 823 085,06 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 22.05.2022 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у безпроцентну позику 700 000 грн, які остання повинна була повернути у строк до 23.05.2024. Зобов`язання щодо повернення суми позики відповідачка не виконала, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом. Окрім основного боргу відповідачка також має сплатити інфляційні втрати та три проценти річних, що передбачено нормою частини другої статті 625 ЦК України. Ухвалою суду від 27.06.2025 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 19.09.2025 від відповідачки надійшли пояснення в яких вона не заперечувала факту наявності заборгованості, зазначила, що у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та відсутністю стабільних доходів, які зумовлені війною на території України, їй не вдалося у визначений строк повернути ці кошти. Продовжити дію договору позики [PERSON] відмовився. Розгляд справи просила проводити без її участі, та повідомити про прийняте рішення. Протокольною ухвалою суду від 23.09.2025 закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в судовому засіданні 29.10.2025. 29.10.2025 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 22.05.2022 між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів в сумі 700 000грн. Згідно з умовами, визначеними пунктами 2.1., 2.2.цього договору, позичальник зобов`язана повернути суму позики у строк до 23.05.2024. Зі змісту позовної заяви убачається, що у встановлений договором строк відповідачка позику не повернула. Факт неповернення суми позики підтверджується також наявністю у позивача свого примірника договору позики, який у разі повернення позики мав бути переданий позичальнику з відміткою про одержання грошей (пункт 3.3. договору). Доказів протилежного суду не надано. Даючи оцінку вимогам позову та наданим позивачем доказам, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальною умовою виконання зобов`язання є виконання його належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України установлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України). За приписами частини першої статті 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За загальним правилом, установленим частиною першою статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною другою цієї статті передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У статті 1046 ЦК України наведено визначення договору позики як договору, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). З огляду на зазначене можна дійти висновку, що договір позики є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики, а позикові відносини зумовлені характером обов`язку боржника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За обставинами справи установлено укладення сторонами письмового договору, який містить усі істотні умови, передбачені законодавством для договорів позики, зокрема, такі як сума позики і обов`язок її повернення. Факт передання предмету позики відповідачка не оспорює, а відтак спірні правовідносини є позиковими. Судом також установлено факт невиконання відповідачкою зобов`язання щодо повернення суми позики у встановлений договором строк, що кореспондує праву позивача як позикодавця вимагати виконання цього зобов`язання. Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Виходячи з того, що індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Разом з тим суд ураховує, що пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Цим пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/22, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX64/22, з 24.04.2022 в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та триває і понині. Отже з огляду на законодавчу заборону застосовувати наслідки прострочення виконання позикових зобов`язань в період воєнного стану, у позивача відсутнє право на отримання від відповідачки відшкодування своїх матеріальних втрат від знецінення грошових коштів та плати за користування грошовими коштами. Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованою і доведеною лише вимогу [PERSON] про стягнення з [PERSON] основного боргу, а у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів відмовляє з підстав їх необґрунтованості. Стаття 141 ЦПК України визначає, що у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивач сплатив судовий збір в розмірі 6 584,68 грн. Загальний розмір заявлених позовних вимог становив 823 085,06 грн, з яких судом задоволено вимоги на суму 700 000 грн. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 85/100 частин (700000х100/823085,06), на відповідачку слід покласти 85/100 частин сплаченого судового збору, що у грошовому виразі становить 5 596,98 грн (6 584,68 х 85%). На підставі викладеного,

Outcome: partial