Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі КП «ХТМ») звернулося до [PERSON] та [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості з оплати послуг теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 01.12.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 35 556,03 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на такі обставини. КП "Харківські теплові мережі" надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, у тому числі, за місцем проживання відповідачів, згідно із Законом України «Про житлово - комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, Правилами надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, Правилами надання послуг з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами. Проте [PERSON] і [PERSON] не виконують обов`язку щодо повної та своєчасної оплати наданих послуг теплопостачання та гарячого водопостачання, що призвело до утворення заборгованості за період з 01.12.2016 року до 31.12.2021 у сумі 35 556 грн. коп. Ухвалою від 20.01.2025 року Київський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині позовної заяви просила розгляд справи проводити без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд неодноразово повідомляв [PERSON] та [PERSON] про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення повісток за місцем проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку і зазначене у позовній заяві. Проте відповідна поштова кореспонденція поверталася до суду оператором поштового зв`язку із закінченням терміну зберігання. Інші адреси представнику позивача і суду невідомі. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин суд вжив усіх передбачених законом необхідних і можливих заходів для сповіщення відповідачів про розгляд справи і процесуальні можливості для цього вичерпані. Отже, суд констатує належне повідомлення [PERSON] і [PERSON] про дату, час і місце судового засідання. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причин неприбуття не повідомили, з заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, відзиву на позов не подавали. Виходячи з наведеного, з метою забезпечення розумних строків розгляду справи суд вважає за можливе розглянути її за відсутності [PERSON] і [PERSON] . Верховний Суд, узагальнюючи судову практику, зазначив, що інститут заочного провадження спрямований на Реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства. У цій Рекомендації Комітет Міністрів акцентував увагу на важливості доступу сторін до спрощених і оперативніших судових процедур, захисту їх від невиправданих затримок, для чого необхідно надання і реалізація судом повноважень здійснювати судочинство більш ефективно. За таких обставин, оскільки відповідачі, які у встановленому законом порядку повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причин свого неприбуття не повідомили, з заявами про відкладення судового розгляду до суду не зверталися, відзиву не подавали, і представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне і можливе постановити заочне рішення на підставі поданих письмових доказів. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, що передбачає обов`язок кожної сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ч. 1ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У розумінні ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання без дотримання умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Як унормовано ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі поданих позивачем і досліджених у судовому засіданні доказів суд установив такі обставини. КП «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання. Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.12.2024 року підтверджено факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] (а. с. 4). КП «ХТМ» за вказаною адресою відкрило особовий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , що свідчить про надання позивачем відповідачам послуг з опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання за зазначеною вище адресою (а.с.3-4 ). За визначенням, наведеним уст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`від 09.11.2017 року №2189-VIII (далі Закон№ 2189-VIII), житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів. У розумінні цієї ж правової норми споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону№ 2189-VIII до житлово-комунальних належать, зокрема, послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та водовідведення. Положення п. 5 ч. 2 ст. 7 наведеного вище нормативного акта зобов`язують індивідуальних споживачів оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені відповідними договорами; Як передбачено ч. 1 ст. 9 Закону№ 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги відповідно до п. 1 ч. 1ст. 10 Закону№2189-VIII встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли вони є регульованими за законом. У такому разі ціни (тарифи) визначаються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування у нормативно встановлений спосіб. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`від24.06.2004 року№ 1875-IV, який діяв до 01.05.2019 року (далі Закон №1875-IV), правовідносини між постачальниками та споживачами житлово-комунальних послуг здійснювалися виключно на договірних засадах. Вимоги п. 1 ст. 20 Закону № 1875-IV, аналогічно як і положення п. 1 ч. 2 ст. 7 нині чинного Закону № 2189-VIII, покладали на споживачів обов`язок укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем такої послуги на основі типового договору. Надані позивачем і досліджені судом докази дають підстави для висновку, що після офіційного опублікування виконавцем комунальної послуги на своєму офіційному сайті типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачі не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин і не припинили споживання зазначених послуг. Відповідна поведінка [PERSON] і [PERSON] свідчила про приєднання їх до відповідного публічного договору з огляду на положення ч. 7 ст. 26 Закону № 1875-IV і ч. 5 ст. 13 Закону № 2189-VIII. Таких висновків суд дійшов також з урахуванням норм статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України). Зокрема, згідно зі ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Нормою статті 641 ЦК України встановлено, що пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти його на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Враховуючи встановлені вище обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачами укладено договір в порядку статей 633, 634, 638, 642 ЦК України про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води і водовідведення на умовах типового договору, що був офіційно опублікований та розміщений на вебсайті позивача. Отже, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Крім того, суд наголошує, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не потребує обов`язкового двостороннього підписання у письмовій формі. Статтею 19Закону України «Про теплопостачання» передбачено обов`язок споживачів оплатити надані послуги. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015 року № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надає населенню КП «ХТМ». Згідно з п. 37 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 у редакції постанови Уряду від 02.02.2022 року №85 (далі - Правила), розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Відповідно до п. 32 Правил вартість послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення визначається за обсягом спожитих послуг та встановленими відповідно до законодавства тарифами. Інформування споживачів про намір зміни (коригування) тарифів на послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцем відповідно до законодавства. У разі зміни (коригування) тарифів протягом строку дії договору нові розміри тарифів застосовуються з моменту їх введення в дію та не потребують внесення сторонами додаткових змін до договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному вебсайті. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну (коригування) цін/тарифів на послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживача в один із визначених Правилами способів, що гарантують доведення інформації до його відома. Положеннями п. 1 ч. 1ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IVпередбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас на підставі п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII і п. 5 ч. 3 ст. 20Закону№ 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відтак законодавець покладає на споживачів обов`язок оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. За таких обставин зобов`язання з оплати наданих послуг виникає з узгоджених дій їх постачальника і споживача на підставах, визначених законом. Зазначене ґрунтується на правових позиціях Верховного Суду України та Верховного Суду, викладених у постановах від 20.04.2016 року у справі № 221/515/15-а та від18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц відповідно. Аналогічний висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 року у справі № 7128916/17-ц. Наведені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах суд враховує на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Як встановлено за результатами розгляду справи, Комунальне підприємство «ХТМ» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у тому числі за адресою: [ADDRESS] . Усупереч вимогам чинного законодавства, [PERSON] і [PERSON] упродовж тривалого часу не оплачують вартість наданих послуг, внаслідок чого у них утворилася заборгованість перед позивачем за період з 01.12.2016 року до 31.12.2021 року у розмірі 35 556 грн. 03 коп., що підтверджується відомістю про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу (а. с. 3). Суд перевірив правильність наданого позивачем розрахунку і жодних підстав ставити її під сумнів не знаходить. Водночас відповідачі, не скориставшись процесуальним правом подати відзив, не навели доводів та аргументів на заперечення такого розрахунку і не надали суду відповідних доказів. За таких обставин суд вважає доведеним визначений КП «ХТМ» розмір заборгованості. Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що [PERSON] і [PERSON] відмовлялися від споживання послуг з теплопостачання та підігріву гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку, чи зверталися до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час у квартирі та неспоживання відповідних послуг, або з претензіями на предмет невиконання КП «ХТМ» своїх договірних зобов`язань, зокрема, надання неякісних послуг. Отже, відповідачі маючи обов`язок своєчасно оплачувати отримані комунальні послуги, в односторонньому порядку припинили виконувати взяті на себе зобов`язання і не сплачують вартість таких послуг добровільно. Правовідносини, які склалися між сторонами у цій справі, є грошовим зобов`язанням. У відповідному зобов`язанні на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок оплачувати отримані послуги, якому кореспондує право кредитора на підставі ч.1 ст. 509 ЦК України вимагати оплати. У позовній заяві КП «ХТМ» порушує питання про стягнення з [PERSON] і [PERSON] заборгованості з оплати послуг опалення та гарячого водопостачання за період з 01.12.2016 року до 31.12.2021 року. За загальним правилом, установленим ст. 256 ЦК України, законодавець гарантує особі право звернутися до суду за захистом свого порушеного права у межах строку позовної давності. До правовідносин, що виникли у цій справі, підлягає застосуванню загальна позовна давність, тривалість якої згідно зі ст.257 ЦК України становить три роки. Перебіг позовної давності, як унормовано ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом із тим, у частині 1 ст. 263 ЦК України законодавець передбачає можливість зупинення перебігу позовної давності. Однією з підстав для цього є випадки, коли пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила) (пункт 1). Постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) Кабінет Міністрів України встановив на всій території України карантин з 12.03.2020 року. У подальшому Уряд неодноразово продовжував строк дії карантину, який загалом безперервно тривав з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року. Запроваджені Кабінетом Міністрів України заходи, спрямовані на протидію поширенню коронавірусу COVID-19, безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій та обмежували окремі права та свободи людини і громадянина. Введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на підставі ч. 2 ст. 14-1 Закону України від 02.12.1997 року№ 671/97-ВР«Про торгово-промислові палати». Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Наведеною правовою нормою законодавець продовжив на строк дії карантину, у тому числі, строки позовної давності у цивільному судочинстві. Отже, у цій справі строком позовної давності охоплюється період заборгованості відповідачів за час дії карантину, а також три роки до його введення з 12.03.2017 року до 31.12.2021 року. Вимогу про відшкодування заборгованості з оплати комунальних послуг за період з 01.12.2016 року до 11.03.2017 року КП «ХТМ» заявило за межами зазначеного терміну. Разом із тим, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У частині 4 цієї ж статті законодавець визнає сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, підставою для відмови у позові. Водночас згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, суд вправі застосувати правові наслідки пропуску строку позовної давності не інакше як за заявою сторони у спорі. За відсутності такої заяви суд не наділений повноваженнями з власної ініціативи відмовити у позові повністю чи у частині вимог лише у зв`язку з недотриманням позивачем зазначеного вище строку. Оскільки [PERSON] і [PERSON] не зверталися до суду з відповідною заявою, суд,

Outcome: approved