Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

У лютому\~2023\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~про встановлення\~факту проживання\~однією сім`єю\~без реєстрації\~шлюбу,\~поділ спільного\~майна подружжя та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив: встановити факт проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з лютого 2017 року по листопад 2022 року включно; визнати земельну ділянку, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073, зареєстровану 10 грудня 2021 року на підставі Рішення Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1485- 12/VIII від 11 листопада 2021 року державним реєстратором Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О., що розташована за адресою: [ADDRESS] - спільною сумісною власністю подружжя; визнати садовий будинок, загальною площею 67,6 кв. м., літ. «А», обладнаний мансардою літ. «МС», терасою літ. «а2», сараєм літ. «Б», споруди №1-4, замощення І, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2396391612214, зареєстрований 30 червня 2021 року державним реєстратором Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Садошенко В.В., що розташований за адресою: [ADDRESS] , - спільною сумісною власністю подружжя; визнати автотранспортний засіб, марки ГАЗ, модель 330202-14, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2004 року випуску, номерні знаки [NUMBER] , - спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з [PERSON] компенсацію вартості 1/2 автотранспортного засобу марки ГАЗ, модель 330202-14, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2004 року випуску, номерні знаки [NUMBER] у сумі 54850 грн.; визнати автотранспортний засіб, марки Nissan Murano, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] - спільною сумісною власністю подружжя; стягнути з [PERSON] компенсацію вартості 1/2 автотранспортного засобу марки NISSAN MURANO, 3498 куб. см., 2012 р. в., № куз. [NUMBER] у сумі 247000 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073, зареєстровану 10 грудня 2021 року на підставі Рішення Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1485-12/VIII від 11 листопада 2021 року державним реєстратором Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 67,6 кв. м., літ. «А», обладнаний мансардою літ. «МС», терасою літ. «а2», сараєм літ. «Б», споруди №1-4, замощення І, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2396391612214, зареєстрований 30 червня 2021 року державним реєстратором Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Садошенко В.В., що розташований за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що з 14 лютого 2014 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 07 лютого 2017 року шлюб між сторонами було розірвано, однак як вказує позивач вони продовжували шлюбні відносини, розвивали бізнес, купили транспортні засоби та почали будувати будинок. Проте в листопаді 2022 року через непорозуміння та постійні сварки позивач та відповідачка припинили свої відносили. Однак право власності на земельну ділянку, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073, садовий будинок, загальною площею 67,6 кв.м. розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також транспортні засоби марки Nissan Murano та марки ГАЗ модель 330202-14 були зареєстровано за відповідачкою. У добровільному порядку спір вирішити неможливо, тому він звернувся до суду з даним позовом. 10 квітня 2023 року представник відповідача подав до суду відзив в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що після розлучення з позивачем відповідачка вступила в інші відносини та досі перебуває в них з [PERSON] . Окрім того, зазначив, що надані стороною позивача фотознімки не підтверджують факту шлюбних відносин, оскільки вони з відповідачем були діловими партнерами та часто подорожували разом. Після розлучення за відповідачкою було зареєстровано право власності на земельну ділянку та садовий будинок, а також транспортні засоби, які були придбані відповідачкою за власні кошти. При цьому, транспортний засіб ГАЗ модель 330202-14 був викрадений позивачем та наразі знаходиться у нього. Також відповідачка вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності для пред`явлення позову про поділ майна. За таких обставин відповідачка вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 13 квітня 2023 року позивачем було подано відповідь на відзив в якій він зазначив, що позивач разом з відповідачкою вели спільну господарську діяльність, планували розподіл сімейного бюджету та мали спільний банківський рахунок. Окрім того відповідачка офіційно не працювала та єдиним джерелом доходу був бізнес позивача, за дохід з якого вони і придбали земельну ділянку та транспортні засоби. 03 травня 2023 року представником відповідачки було подано заперечення в яких він зазначив, що позивач та відповідачка були зареєстровані за різними адресами та не проживали разом. При цьому ті обставини, що відповідачка здавала в оренду квартиру дитини позивача, жодним чином не підтверджує наявність шлюбних відносин між сторонами, а спільний банківський рахунок був відкритий тільки для ведення спільного бізнесу та ніяк не підтверджує наявність спільних витрат та бюджету. Представник позивача та позивач у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити. Представник відповідача та відповідачка у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили відмовити. Вислухавши в судовому засіданні сторони, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 14 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб. 07 лютого 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . (т.1 а.с. 45) Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно садовий будинок, загальною площею 67,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2396391612214, що розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 30 червня 2021 року державним реєстратором Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Садошенко В.В. на праві приватної власності за [PERSON] (т.1 а.с. 41-42) Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельну ділянку, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровану 10 грудня 2021 року на підставі Рішення Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №1485- 12/VIII від 11 листопада 2021 року державним реєстратором Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Криворучко Т.О. на праві приватної власності за [PERSON] (т.1 а.с. 43-44) Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником транспортного засобу ГАЗ модель 330202-14 реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] , дата реєстрації 24 травня 2016 року. (т.1 а.с. 48-49) Згідно відповіді №1963052 від 03 листопада 2025 року з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ встановлено, що за [PERSON] 29 січня 2022 року було зареєстровано транспортний засіб марки Nissan Murano, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , який 24 лютого 2023 року було перереєстровано на нового власника [PERSON] за договором №1242/2023/3673977, що також підтверджується листом Головного сервісного центру МВС від 03 березня 2023 року № 31/297АЗ-4203-2023. (т.1 а.с. 94-95) Оскільки вищезазначене майно було придбано після розірвання шлюбу та зареєстровано за відповідачкою, позивач просить встановити факт проживання однією\~сім`єю без\~реєстрації шлюбу з лютого 2017 року по листопад 2022 року включно, визнати придбане майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його. Відповідно до ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5)\~проживання однією\~сім`єю чоловіка\~та жінки\~без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Зі змісту листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 17 березня 2023 року №6/5-2609 щодо надання інформації про реєстрацію місця проживання [PERSON] , департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб та відомостей Реєстру територіальної громади міста Дніпра: [PERSON] , [INFO] (паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 14 жовтня 2004 року Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04 квітня 2002 року по теперішній час. (т.1 а.с. 87) Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу №89 «ГЕОЛОГ» №25 від 21 червня 2023 року встановлено, що [PERSON] з 04 квітня 2002 року зареєстрована за адресою [ADDRESS] . (т.2 а.с. 146) Зі змісту ату про встановлення фактичного місця проживання від 18 березня 2023 року в присутності сусідів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] встановлено, що [PERSON] з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2021 року проживала за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 176) Згідно довідки СТ «Строитель» №78 від 03 квітня 2023 року встановлено, що [PERSON] є членом садівничого товариства с/т «Строитель» Слобожанської селищної ради, 52005 Дніпропетровської обл., Дніпровського р-ну, код ЄДРПОУ 25724791, та володіє земельною ділянкою з 21 квітня 2018 року загальною площею 0,0537 з розташованими на ній дачним будинком та господарськими спорудами. Будинку присвоєно номер 30. Кадастровий номер земельної ділянки: 1221455800:01:108:0073. Пайові внески сплачено повністю на 03 квітня 2023 року. Садівниче товариство «Строитель» і садівниче «Будівельник» є одним і тим самим товариством. (т.1 а.с. 136) Згідно Акту про встановлення проживання від 18 березня 2023 року та довідки про проживання №77 від 20 березня 2023 року в присутності сусідів свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] встановлено, що [PERSON] з 01 січня по 30 листопада 2022 року проживав за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також проживала [PERSON] (т.1 а.с. 177) Щодо наданих стороною відповідача актів про встановлення факту проживання від 30 квітня 2023 року суд звертає увагу на наступне. Зі змісту акту про встановлення факту проживання від 30 квітня 2023 року в присутності сусідів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] з березня 2017 року періодично змінювала адресу свого проживання в тому числі проживала за адресою [ADDRESS] разом з [PERSON] (т. 2 а.с. 73) Зі змісту акту про встановлення факту проживання від 30 квітня 2023 року в присутності сусідів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] з грудня 2016 року періодично змінювала адресу свого проживання в тому числі проживала за адресою [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю [PERSON] (т. 2 а.с. 73) Зі змісту акту про встановлення факту проживання від 30 квітня 2023 року в присутності сусідів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] з січня 2022 року проживала за адресою [ADDRESS] ,\~одна. (т. 2 а.с. 74) Однак, 16 вересня 2024 року [PERSON] було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення стосовно вищевказаних актів та на підставі заяви було внесено відомості до ЄРДР за №12024046440000142 за ч.1 ст. 358 ККУ. (т.3 а.с. 63-64) Отже, оскільки наразі органом досудового розслідування встановлюється факт підробки наданих [PERSON] актів, судом вищезазначені акти про встановлення факту проживання від 30 квітня 2023 року до уваги не приймаються. Згідно договору оренди квартири №3 від 07 жовтня 2022 року [PERSON] як орендодавець здавала в оренду [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі договору дарування квартири належить сину позивача [PERSON] . (т.1 а.с. 159-162) Зі змісту договорів підряду між фізичними особами від 01 січня 2021 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядчик), від 01 листопада 2021 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядчик), від 10 серпня 2021 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядчик), від 10 грудня 2020 року між [PERSON] (замовник) та [PERSON] (підрядчик) встановлено, що [PERSON] поручав підрядчикам виконати будівельні роботи за адресою: садівниче товариство «Строитель», діл. 30, за що сплатив грошові кошти у загальному розмірі 288981 грн., що підтверджено наданими стороною позивача договорами підряду та актами виконаних робіт та розрахунків. (т.1 а.с. 183-189, т.2 а.с. 63-64) Окрім того, позивачем також було надано рахунки-квитанції на купівлю будівельних матеріалів, які як вказує позивач також були витрачені на будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 163-175, т. 2 25-35) Зі змісту розписки від 07 липня 2020 року було встановлено, що [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 3000 дол. США на купівлю транспортного засобу марки Nissan Murano. (т.2 а.с. 62) Крім того, суд зауважує, що сторони спільно подорожували за кордоном, що вбачається із відомостей закордонних паспортів (т.2 а.с. 161-167, 175-184) та листів Державної прикордонної служби України від 08 грудня 2023 року № 9841/23-вих. (т. 3 а.с. 10) та від 17 березня 2023 № 91-11387/18/23-Вих (т. 1 а.с. 120), а саме: -період з 13 жовтня 2017 по 17 жовтня 2017 в Стамбулі; -в період з 19 січня 2018 по 01 лютого 2018 на Шрі-ланці; -в період з 11 жовтня 2018 по 16 жовтня 2018 на Кіпрі; -в період з 22 січня 2019 по 29 січня 2019 в Італії; -в період з 29 грудня 2019 по 03 січня 2020 в російській федерації; -в період з 19 січня 2020 по 06 лютого 2020 на Балі; -в період з 04 лютого 2021 по 11 лютого 2021 в Єгипті; -в період з 20 серпня 2021 по 26 серпня 2021 в Анталії. Зі змісту довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 08 березня 2023 року №D4NJI82LGSKOR4AB встановлено, що карта [NUMBER] є додатковим електронним платіжним засобом клієнта [PERSON] до основної картки [NUMBER] [PERSON] . (т.1 а.с. 128) Згідно наданих виписок по картковим рахункам [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 2017 по 2021 рік та виписки по картковому рахунку в АТ «Універсал банк» (Монобанк) за період з 2017 по 2023 рік та виписок по картковим рахункам [PERSON] в АТ «Універсал банк» (Монобанк) за період з квітень 2022 по січень 2023 рік та виписки по картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» за період з 2022 по 2023 рік вбачається, що позивачем періодично здійснювалися перекази грошових коштів на рахунок відповідачки, а також її брата [PERSON] . Окрім того позивач оплачував обслуговування транспортного засобу Nissan Murano, придбавав товари під час спільних відпусток за кордоном, поповнював мобільний телефон відповідачки (т. 1 а.с. 197-247; т.2 а.с. 1-24, 44-50, 89-93, 105-142, 189-209) Разом з тим, суд також враховує викладені відповідачкою в соціальній мережі «Instagram» спільні фотознімки з Позивачем з повсякденного сімейного життя, спільних подорожей, купівлі транспортних засобів, будівлі садового будинку, на яких вказана дата їх створення, зокрема 6 червня 2017 року, 17 лютого 2018 року, 1 квітня 2018 року, 2 січня 2019 року, 19 січня 2019 року, 30 вересня 2019 року, 11 червня 2019 року. Окрім того, з наданої стороною позивача СД-карти також вбачається, що сторони вели спільний побут, разом проводили свята, будували будинок.(т. 1 а.с. 20-40; т. 2 а.с. 65) Окрім того, суд зауважує, що пояснення [PERSON] від 23 березня 2023 року до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, висновок спеціаліста судово-медичного експерта №868 від 30 березня 2023 року та лист ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 16 лютого 2023 року №43.2/2184д надані стороною відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки не стосуються предмету спору, а надану [PERSON] розписку про отримання грошових коштів від 17 січня 2021 року від [PERSON] у розмірі 20000 ЕВРО для будівництва будинку за адресою [ADDRESS] \~(т.\~2\~а.с.\~78) ставить під сумнів, оскільки з неї не є можливим встановити особу позикодавця, що унеможливлює суд перевірити наявність особи позикодавця. Допитані у судовому засідання свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем знайомий з дитинства, а з відповідачкою з юності. Приблизно в 2015-2016 році сторони були в офіційному шлюбі, потім шлюб розірвали. Щодо їх стосунків після розірвання шлюбу зазначив, що вони проживали однією родиною з 2017 року на [ADDRESS] , хоча квартира належить родині позивача, але проживали вони там з відповідачкою. Разом їздили відпочивати, проживали в одному номері готелю, сплачували все як подружня пара. Також в них був спільний бізнес, який вони вели разом. Приблизно в 2022 році переїхали в свій добудований будинок, який будували разом, але здебільшого його будував позивач із друзями. Свідок позичав їм кошти для будівництва будинку. Проживав позивач там разом із відповідачкою приблизно 6-8 місяців. Свідок [PERSON] зазначив, що зі сторонами товаришували приблизно з 2018 року. З того часу знав їх як пару, був у них в гостях (як в квартирі, так і в будинку). Підтвердив, що сторони вели сумісний побут та жили як подружжя. Щодо будівництва будинку відомо, що вели його сторони спільно. Разом подорожували, сиділи в літаку разом, в номері готелю жили також вдвох, бюджет був сумісний. Також вони вели сумісний бізнес спільними коштами та силами. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони разом проживали приблизно з 2014 року, після 2022 року з`їхали з квартири. Поки вони проживали разом в квартирі, він часто ходив до них в гості, особисто бачив що вони проживали разом як подружжя. Щодо спільного бізнесу, відомо тільки, що займався ним позивач. Свідок [PERSON] зазначила, що сторони проживали приблизно до 2022 року в квартирі на [ADDRESS] , далі проживали в будинку, який будували спільно. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт спільного проживання позивача з відповідачкою. Суд також звертає увагу, що допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] спростував відомості щодо спільного проживання з відповідачкою та пояснив, що відповідачку знає давно. У 2023 році коли був у шлюбі, зустрічався з відповідачкою 2-3 місяці. Однак стосунків з нею не мав та спільно не проживав. Окрім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2023 року було підтверджено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 2014 року та лише у квітні 2023 шлюбу було розірвано. Рішення набрало законної сили 18 травня 2023 року.(т.3 а.с. 111-112) Також у судовому засіданні були допитані свідок [PERSON] , яка пояснила, що є подругою відповідачки, з позивачем познайомилась в 2012 році, раніше товаришували. Приблизно в 2017 році сторони розірвали шлюб. З того часу вона їх разом не бачила, відповідачка проживала в квартирі матері. Пізніше відповідачка розповіла, що планує будувати будинок, однак де саме знаходиться будинок не пам`ятає. Зазначила, що достовірно підтвердити чи були сторони разом в заявлений період часу не може, разом їх не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, відповідачка з 2017 року проживала в квартирі матері (сама матір там не живе, працює приблизно років 10 закордоном), позивача там не бачила. В 2020-2021 році відповідачка та мати купили земельну ділянку та будували там спірний будинок. Щодо свідка [PERSON] , то їй не відомо, чому він сказав, що не мав ніяких стосунків з відповідачкою, хоча в акті зазначено, що вони проживали разом. При цьому суд звертає увагу, що надані свідком [PERSON] показання щодо купівлі земельної ділянки матір`ю відповідачки спростовуються матеріалами справи. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 2, 4 ст.10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Згідно вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Для встановлення факту проживання однією сім`єю є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі N 463/11211/19 (провадження N 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17). Предметом доказування під час розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю є передусім сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. З урахуванням вищенаведених обставин, показань свідків та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позивач надав належні, допустимі та безспірні докази того, що [PERSON] та [PERSON] у період з 08 лютого 2017 року по листопад 2022 року включно проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог при визнання майна спільною сумісною власністю суд зазначає наступне. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки ст.74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Крім того,спірний будинок будувався на земельній ділянці, що знаходиться поряд з земельною ділянкою на якій проживають його батьки та право власності на яку зареєстровано за братом позивача, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку та відповідачем не заперечується. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №037092 встановлено, що [PERSON] (брат позивача) належить право власності на сусідню земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 59-60) У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Таким чином, на підставі вищенаведеного, суд вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] садовий будинок, загальною площею 67,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину цього будинку. До вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя на земельну ділянку, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073 та її поділу суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку\~у праві\~спільної власності\~на такий\~об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. За змістом\~статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз\~змісту статті 120 ЗК України\~та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 16\~червня 2020\~року в\~справі №\~689/26/17\~дійшла висновку,\~що при\~відсутності окремої\~цивільно-правової\~угоди щодо\~земельної ділянки\~при переході\~права власності\~на об`єкт\~нерухомості,\~необхідно враховувати\~те,\~що норма\~статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. У постанові\~Верховного Суду\~від 21\~березня 2018\~року у\~справі №\~686/9580/16\~зроблено висновок,\~що земельна\~ділянка,\~одержана громадянином\~в період\~шлюбу в\~приватну власність\~шляхом приватизації,\~є його\~особистою приватною\~власністю,\~а не\~спільною сумісною\~власністю подружжя,\~оскільки йдеться\~не про\~майно,\~нажите подружжям\~у шлюбі,\~а про\~одержану громадянином\~частку із\~земельного фонду.\~Якщо на\~такій земельній\~ділянці знаходиться\~будинок,\~будівля,\~споруда,\~що є\~спільною сумісною\~власністю подружжя,\~то у\~разі поділу\~будинку,\~будівлі,\~споруди між\~подружжям та\~виділу конкретної\~частини будинку,\~будівлі,\~споруди до\~особи,\~яка не\~мала права\~власності чи\~користування земельною\~ділянкою,\~переходить це\~право у\~розмірі частки\~права власності\~у спільному\~майні будинку,\~будівлі,\~споруди у\~відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Отже,\~чинне земельне\~та цивільне\~законодавство імперативно\~передбачає перехід\~права на\~земельну ділянку\~в разі\~набуття права\~власності на\~об`єкт\~нерухомості,\~що відображає\~принцип єдності\~юридичної долі\~земельної ділянки\~та розташованої\~на ній\~будівлі або\~споруди,\~який знаходить\~свій вияв\~у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд дійшов висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність відповідачем, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до\~позивача переходить\~право власності\~на земельну\~ділянку у\~розмірі частки\~права власності\~спільного будинку\~відповідно до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 по справі №504/3831/19. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, є вірним висновок про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. (постанова КЦС ВС від 25 лютого 2019 року № 199/2099/17). Таким чином, оскільки суд виснує про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] садовий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073 за адресою: [ADDRESS] , то в такому випадку до позивача переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку,\~а саме на 1/2 частину цієї земельної ділянки без визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. Отже, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0537 га, кадастровий номер 1221455800:01:108:0073, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Так Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.06.2022 справа № 544/856/20 сформував наступну правову позицію : «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та\~ [PERSON] автотранспортного засобу, марки ГАЗ, модель 330202-14, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] та автотранспортного засобу, марки Nissan Murano, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість колісного транспортного засобу марки ГАЗ, модель 330202-14, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] , станом на момент проведення дослідження становила 109700 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість колісного транспортного засобу марки Nissan Murano, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , станом на момент проведення дослідження становила 494000 грн. Враховуючи, що спірний автомобіль марки ГАЗ, модель 330202-14 зареєстровано за відповідачкою, транспортний засіб марки Nissan\~Murano був проданий відповідачкою, позивач згодний одержати від відповідачки матеріальну компенсацію за належну йому частку автомобіля, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини автотранспортного засобу марки ГАЗ, модель 330202-14, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2004 року випуску, номерні знаки [NUMBER] у розмірі 54850 грн. та автотранспортного засобу марки NISSAN MURANO, 3498 куб.см., 2012 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] у розмірі 247000 грн. Оцінюючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності до вимоги про поділ транспортного засобу марки ГАЗ, модель 330202-14, який був придбаний в період шлюбу, суд прийшов до висновку, що за приписами ст.256\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з частиною першою статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На вимоги про визнання недійсним договору поширюється загальна позовна давність, яка згідно ст.257\~ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4 ст.267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки судом було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачкою, то фактично сторони продовжували шлюбні відносини і після розірвання шлюбу тобто з 08 лютого 2017 року по листопад 2022 року. З позовом до суду позивач звернувся 23 лютого 2023 року, а отже строк позовної давності ним пропущений не був, тому суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідачки підлягає стягнення судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 15030,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved