Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокатка Білик Л. С., звернувся в суд із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зверталась із позовною заявою до відповідача про позбавлення батьківських прав у 2022 році. Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року у справі № 607/3690/21 позов було задоволено, відповідача позбавлено батьківських прав. Однак, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою на вищевказане рішення суду першої інстанції, та постановою Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 15 вересня 2022 року у справі № 607/3690/21 задоволено апеляційну скаргу відповідача, скасовано рішення суду першої інстанції. З вказаною позицією суду апеляційної інстанції погодився і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яку виклав у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 607/3690/21. Оскільки позивач досяг 14-річного віку і вважає, що його батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, він має право звернутись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав, яке закріплене у ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України. Відповідно до довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 Тернопільської міської ради Тернопільської області № 230 від 24 вересня 2024 року, відповідач контакту зі школою, де вчиться його син, не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. На виклики до школи приходить тільки мати. Також за період перебування [PERSON] на обліку у сімейного лікаря (педіатра) відповідач сина до лікаря не супроводжував, на оглядах дитини у педіатра присутній не був. Згідно висновку психолога Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 Тернопільської міської ради Тернопільської області від 05 жовтня 2021 року № 251, [PERSON] виховується матір`ю та вітчимом, а з рідним батьком, [PERSON] не знайомий і стосунків не підтримує. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, його поведінку змінити в кращу сторону неможливо, а інтересам сина суперечить наявність у відповідача батьківських прав щодо нього, що в усій сукупності становить підставу для позбавлення його батьківських прав. Також [PERSON] покликається на те, що [PERSON] ухиляється від його утриманя, добровільної допомоги не надає, всі витрати по утриманню позивача для забезпечення його морального, духовного фізичного розвитку лягли на маму. Відтак позивач просить стягнути в свою користь з відповідача аліменти у розмірі 1/4 (одна четверта) частка всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 607/23915/24; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 19 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Козака Т. І. у якому він заперечує проти позбавлення батьківських прав відповідача, проте в частині стягнення з нього аліментів на рахунок сина [PERSON] , на його утримання в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, визнає вимоги та просить задовольнити. На обґрунтування відзиву адвокат Козак Т. І. звертає увагу, що після закінчення судового процесу по справі № 607/3690/21, [PERSON] неодноразово намагався зв`язатися зі своїм сином, однак, відомий відповідачу номер телефону [PERSON] не відповідав (був заблокований). Відповідач вважає, що є перешкоди у можливості спілкування та зустрічах з його сином, їх відіграє саме матір дитини - [PERSON] . Після отримання [PERSON] ухвали про відкриття провадження, він поспілкувався із своїм сином [PERSON] , в ході розмови йому стало відомо, що син не мав наміру звертатися з таким позовом та знає, що саме відповідач є його батьком. [PERSON] вважає, що саме матір позивача [PERSON] налаштовує сина проти батька, унеможливлює спілкування між ними, та з власної ініціативи подала від його імені позовну заяву. Щодо стягнення аліментів, зазначає, що мати позивача не зверталася до відповідача жодного разу щодо надання коштів на утримання сина. Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року, матеріали цивільної справи № 607/23915/24 надіслано Управлінню сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради для надання письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . 16 квітня 2025 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи № 607/23915/24 з рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 485 від 09 квітня 2025 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав». Суд протокольною ухвалою від 17 червня 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу № 607/23915/24 до розгляду по суті. Позивач [PERSON] , його представник адвокатка Білик Л. С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, які наведені у позові. Додатково [PERSON] пояснював, що звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав з тих причин, що відповідач у віці 2 роки покинув його і до 12 років не підтримував з ним жодних контактів. У позивача є матір та вітчим, якого позивач вважає батьком, вони ним опікуються та допомагають у всьому. Рідного батька [PERSON] не бачив з дитинства, він не телефонував, не приходив, матеріально не допомагав. Вперше, після того, як батько залишив його у 2 роки, він побачив відповідача в органі опіки та піклування, де був з мамою декілька разів, але батько не підходив до них. Після рішення суду батько десь протягом місяця телефонував йому, а потім дзвінки припинилися. Цього року батько привітав його з днем народження, написав, однак позивач не відповів на повідомлення через його відношення до нього. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Козак Т. І. в судовому засіданні підтримали доводи відзиву, вважають, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та буде суперечити інтересам дитини. Також відповідач пояснював, що дійсно з раннього дитинства не бачив сина [PERSON] , не займався його вихованням та утриманням, але це все з ініціативи матері дитини. Останній раз він телефонував до [PERSON] , коли сину було 3 роки, вона йому повідомила, що у них все добре. Сина [PERSON] відповідач бачив, коли йому не було і 3 років. В подальшому телефонував сину після рішення апеляційного суду, раз у тиждень, бувало таке, що і щодня, однак син не відповідав і він припинив телефонувати. Після звернення сина до суду з позовом [PERSON] намагається налагодити стосунки з дитиною. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що підтримує позов сина [PERSON] . Батько дитини [PERSON] з раннього дитинства покинув сина, не хвилювався за нього, не мав інтересу, де він живе, що їсть, чи має речі для садочку чи школи, про стан здоров`я дитини відповідач також не знає, він не ходив з ним до лікаря. Жодних перешкод [PERSON] у виконанні свого батьківського обов`язку не мав, місце проживання дитини не змінилося. Водночас після розлучення відповідач тільки раз, у жовтні прийшов погратися з дитиною, а після цього участі у вихованні сина не брав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що приходиться позивачу [PERSON] бабусею, а третій особі [PERSON] - матір`ю. відповідач [PERSON] прожив з дочкою свідка та дитиною 1 рік і 8 місяців. Після того ще один єдиний раз приходив, коли внуку [PERSON] виповнилось 2 роки. Також ще мало місце, що відповідач приходив нетверезий з квітами, однак він кудись кликав [PERSON] , до дитини не проявив інтересу, не спілкувався з внуком, не допомагав матеріально. [PERSON] не цікавився ні станом здоров`я дитини, ні розвитком, ні вихованням сина. Перешкод у здійсненні батьківських обов`язків ніхто відповідачу не чинив. З часу ухвалення рішеня Бродівським судом [PERSON] не приходив до внука, не цікавився дитиною взагалі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є хрещеною мамою [PERSON] . Батька дитини [PERSON] свідок не бачила 13 років, він з`явився тоді, коли [PERSON] звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав. До того часу відповідач не бачив сина [PERSON] , не телефонував йому, не спілкувався, не передавав подарунків, не вітав з днем народження. Перешкод у спілкуванні з дитиною [PERSON] не мав і не має, в нього є номер телефону [PERSON] , відповідач знає, де живе дитина, але він відсутній у житті сина взагалі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її племінником, вона є рідною сестрою [PERSON] . Свідку відомо, що [PERSON] не цікавиться сином [PERSON] з дитинства, він відсутній у його житті з 2 років. Відповідач не цікавився життям дитини, востаннє проявляв до нього інтерес, ще коли [PERSON] не було 2 роки. Телефонувати до сина [PERSON] почав, коли [PERSON] звернулася до суду. Перешкод у спілкуванні батька та дитини ніхто не чинив, однак відповідач не цікавився сином, не приходив, подарунків чи грошей не передавав для дитини. [PERSON] був відсутній у житті [PERSON] і зараз не проявляє інтересу до дитини. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, покази свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10 березня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2012 року в цивільній справі № 1915/12410/2012 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, ухвалено: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 08 квітня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 274. Рішенням Бродівського районного суду Львівської області у справі № 607/3690/21 від 12 травня 2011 року позовні вимоги [PERSON] - задоволено повністю. Позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про позбавлення його батьківський прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . З вказаною позицією суду апеляційної інстанції погодився і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яку виклав у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 607/3690/21. Відповідно до довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 8 від 24 вересня 2024 року № 230, за період навчання у школі учня 9-Б класу [PERSON] , [INFO] , його батько [PERSON] контакту зі школою не підтримує, успішністю сина не цікавиться, із вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. На виклики до школи приходить тільки мати. За змістом листа Медичного центру «Медтайм» ФОП [PERSON] від 27 вересня 2024 року № 15/09/24, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку у лікаря-педіатра [PERSON] . За період перебування на обліку у лікаря-педіатра дитину на огляди до лікаря супроводжувала мати [PERSON] або вітчим [PERSON] . [PERSON] на медичних оглядах [PERSON] не був присутнім. Як вбачається з висновку психолога Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ степенів № 8 від 05 жовтня 2021 року № 251, [PERSON] , [INFO] , навчається у даному закладі освіти з вересня 2016 року. Учень виховується матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] , якого вважає батьком. Емоційний стан дитини стабільний та врівноважений. [PERSON] з матір`ю та вітчимом приязні, доброзичливі. З рідним батьком, [PERSON] , дитина не знайома і стосунків не підтримує. Відповідно до довідки ОСББ «Гагаріна, 3», до складу сім`ї за адресою: [ADDRESS] , входять: [PERSON] (власник), [INFO] , [PERSON] (проживає, не зареєстрований), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (син), [INFO] , [PERSON] (дочка), [INFO] . Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 485 від 09 квітня 2025 року «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав» затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , органом опіки оцінено всі описані вище судом документи. На засідання комісії з питань захисту прав дитини батько дитини, [PERSON] , зазначив, що заперечує щодо позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] . Підтвердив, що протягом тривалого часу не приймав участі у житті дитини, не повною мірою виконував батьківські обов`язки щодо сина, оскільки вважав, що колишня дружина чинить йому у цьому перешкоди, налаштовує сина проти нього, на телефонні дзвінки [PERSON] не відповідає. З метою об`єктивного розгляду матеріалів справи та задля надання можливості батьку та сину налагодити контакт, встановити зв`язок, розгляд даного питання переносилось на наступне засідання комісії. На черговому засіданні комісії з питань захисту прав дитини сторони повідомили, що контакт встановити не вдалося. Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будьяких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що державиучасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами першоютретьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: поперше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; подруге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не досягнув повноліття, є дитиною в силу ст. 6 СК України, однак він досягнув 14 років та на підставі ст. 165 СК україни має право звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Звернення до суду про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] попередньо мало місце з ініціативи матері дитини, про що є судові рішення у справі №607/3690/21, які описано вище. Водночас у виниклому спорі у справі № 607/23915/24 суд оцінює зібрані докази в сукупності та виснує про те, що поведінка відповідача стосовно сина [PERSON] є байдужою, інтерес до сина у батька відсутній, він має місце тільки тоді, коли виникає судовий спір. Так, сторони у справі, третя особа та свідки підтвердили те, що [PERSON] не бачив сина [PERSON] з раннього дитинства. Після розлучення з матір`ю дитини він не цікавився його станом здоров`я, розвитком, вихованням та матеріальним утриманням. Будь-якого інтересу до сина не проявляв, не приходив, не телефонував, не вітав з днем народження, однак не мав у цьому перешкод, адже дитина не змінювала місце проживання з народження. Свою зацікавленість до сина [PERSON] проявив, коли [PERSON] звернулася у 2021 році до суду про позбавлення його батьківських прав, однак процес налагодження стосунків батька і сина тривав близько місяця, а в подальшому відповідач вкотре «забув» про дитину, про її потреби, про свої природні права, які надані батькам щодо дитни на її виховання. Суд оцінює критично твердження сторони відповідача про те, що реалізації батьківських прав [PERSON] чинить перешкоди мати дитини [PERSON] , адже не здобув доказів таких перешкод. Відсутні звернення до органу опіки та піклування з цього приводу, дані про виклики поліції у зв`язку з тим, що відповідач позбавлений можливості бачитися з сином, звернення до суду про визначення способів часті одного з батьків у вихованні дитини. Не заслуговують на увагу і твердження відповідача та його представника про те, що заперечення [PERSON] проти позбавлення його батьківських прав свідчиь про його інтерес до дитини, оскільки такий інтерес батько [PERSON] вже проявляв під час вирішення попереднього позову про позбавлення його батьківських прав, однак належного виконання батьківського обов`язку зі сторони [PERSON] не було. Суд вважає, що не можна ототожнювати «інтерес до дитини» з «належним виконанням батьківського обов`язку». Поведінка відповідача є свідомою, винною, він ухиляється від своїх обов`язків по вихованню сина, що шкодить інтересам дитини. Поведінка батька відносно дитини не змінилася, відповідач не може прив`язувати належне виконання ним батьківського робов`язку чи спроби такого виконання до кожної наступної судової справи, де предметом буде позбавлення його батьківських прав. [PERSON] підтвердив ці обставини у судовому засіданні, адже з 2 років і до прийняття рішення Львіським апеляційним судом батко взагалі не цікавився сином, після цього намагався телефонувати протягом місяця, однак і така його участь у житті дитини була припинена до звернення позивача з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Отож, байдуже ставлення відповідача до дитини, відсутність зі сторони батька бажання буди присутнім в житті сина шляхом матеріального забезпечення, турботи про його здоров`я і розвиток, чи навіть простого спілкування, є встановленими обставинами, які [PERSON] не спростував. Дитина не почувається комфортно з біологічним батьком, не бажає з ним спілкуватися, зустрічатися, і має право в такий спосіб реагувати на байдуже стявлення [PERSON] до сина, яке має тривалий характер. Відтак, суд дійшов переконання, що позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина [PERSON] відповідає інтересам неповнолітньої дитини, так як [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, а саме: тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Своєю негативною поведінкою відповідач показує поганий приклад та нівелює обов`язок батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. У зв`язку із вищевикладеним, суд дійшов висновку, що [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки відносно сина [PERSON] , [INFO] , безпричинно та свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. При вирішенні цього спору, суд врахував позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року, справа № 311/563/20, від 26 січня 2022 року, справа № 203/3505/19. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне позов в цій частині вимог задовольнити та позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Водночас, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові № 459/3411/18 від 29 вересня 2021 року зазначив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів, то суд її також задовольняє У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII від 27 лютого 1991 року, Державиучасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 2 ст. 181 СК України). Частиною 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що у 2025 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3 196,00 грн. Отож, суд встановив, що у колишнього поджужжя [PERSON] та [PERSON] у шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Позивачка забезпечує дитину всім необхідним, оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги взагалі, що останній в судовому засіданні не заперечував. Водночас [PERSON] є працездатним, про наявність у нього інших утриманців інформації у суду не має, стан здоров`я відповідача є задовільним, оскільки зворотного не встановлено, а відтак [PERSON] може отримувати достатній постійний дохід і тому має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання сина до досягнення нею повноліття. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів відповідач визнав. З урахуванням вищенаведених положень законодавства, встановлених обставин справи, беручи до уваги рівність обов`язку батьків утримувати їх спільну дитину, суд доходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, шляхом стягнення із [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на його утримання, у розмірі 1/4 (одна четверта) частка всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , [INFO] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів. Суд вважає, що менший розмір аліментів не буде достатнім для належного виховання та утримання дитини та забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За таких обставин суд вважає, що рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved