Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] 12 вересня 2025 року через свого представника, адвоката Абрамовича Олексія Володимировича, звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 1997 року до 28 серпня 2019 року. Від цього шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу 30 грудня 2005 року сторони придбали за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий № 5466-5467, житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,2 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, який зареєстрований на відповідача. 11 травня 2006 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 281198 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 5910200000:17:012:0005 за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Вважає, що має право на частину спільного майна подружжя та просить визнати за нею право власності на частину вказаного житлового будинку та на частину земельної ділянки. \~ \~ \~ \~06 жовтня 2025 року від представника відповідача, адвоката Батюк К.Ф., надійшов відзив на позовну заяву, з якого слідує, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі / а.с. 48-49/. \~ \~ \~ \~Від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову та винесення судового рішення в підготовчому засіданні / а.с. 51/. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивачки, адвокат Абрамович О.В., позовні вимоги підтримав у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник, адвокат Батюк К.Ф., в судовому засіданні визнали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. \~ \~ \~ \~Оскільки в підготовчому засіданні встановлено, що відповідач визнав позов, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого засідання. \~ \~ \~ \~Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають повному задоволенню. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, надавши їм оцінку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. \~ \~ \~ \~Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 1997 року до 28 серпня 2019 року /а.с.7/. 30 грудня 2005 року сторони придбали за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П., реєстровий № 5466-5467, житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 79,2 кв. м, житловою площею 38,9 кв. м, який зареєстрований на відповідача [PERSON] . Позивачка [PERSON] дала згоду на придбання чоловіком вказаного жилого будинку за спільні гроші подружжя / а.с. 12-13/. Вартість вказаного домоволодіння становить 324284,00 грн, що підтверджено довідкою від 04 вересня 2025 року ТОВ «Браво-Групп» / а.с. 19-28/. 11 травня 2006 року відповідач [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 281198 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 5910200000:17:012:0005 за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд / а.с. 15/. Вартість вказаної земельної ділянки відповідно до витягу № НВ-5900801902025 від 11 вересня 2025 року становить 335544,78 грн / а.с. 29/. \~ \~ \~ \~За приписами ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного із цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Відповідно до положень ст. 68 СК України та роз`яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Аналогічні положення закріплені і в частинах 1, 2 ст. 372 ЦК України. Зокрема, частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України, за змістом якої, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18, суд дійшов висновку, що «... факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання». Сторони не укладали шлюбний договір або будь-яку іншу домовленість щодо поділу майна подружжя чи визначення частки кожного із них у такому майні. В силу прямої норми закону передбачено, що частки сторін є рівними, а поділ спільної сумісної власності подружжя має відбуватись шляхом поділу вказаного майна по за кожним. Таким чином, аналізуючи зібрані докази, та враховуючи інтереси сторін, з метою недопущення порушення прав власника спірного майна, суд вважає, що спірний об`єкт, який набутий сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, у порядку, визначеному позивачкою. З урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1\~статті 142 ЦПК України\~передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3\~ст. 7 ЗУ «Про судовий збір»\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0184610015 від 12 вересня 2025 року [PERSON] сплатила через ПуАТ «АКОРДБАНК» відділення № 46 у м. Охтирка ПуАТ «АКОРДБАНК» судовий збір за позовом 1.1 в сумі 3299,20 грн /а.с. 5/. До початку розгляду справи по суті відповідачем 06 жовтня 2025 року подано заяву про визнання позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивачки 50 відсотків від понесених нею судових витрат зі сплати судового збору, що становить 1649,60 грн, а також повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, що становить 1649,60 грн. Крім цього позивачкою в позовній заяві вказано про витрати, пов`язані з витребуванням доказів, в сумі 647,00 грн, за отримання копій документів від КП ОМР «БТІ та АПР», що підтверджено квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 28 серпня 2025 року / а.с. 84/, витрати з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, в сумі 800,00 грн за отримання довідки про вартість майна, що підтверджено платіжною інструкцією від 05 вересня 2025 року / а.с. 35/, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, яку мотивує тим, що цей гонорар передбачено договором № 95 про надання професійної правничої допомоги від 27 серпня 2025 року, додаткової угоди до нього від 27 серпня 2025 року / а.с. 30-31/. На обґрунтування цих витрат позивачкою надано: договір № 95 про надання професійної правничої допомоги від 27 серпня 2025 року, додаткову угоду до нього від 27 серпня 2025 року, укладені між адвокатом Абрамовичем О.В. та [PERSON] , відповідно до п. 3 якого вартість послуг адвоката при розгляді справи в Охтирському міськрайонному суді становить суму 10000,00 грн. / а.с. 30-31; квитанцію № 95 від 05 вересня 2025 року про отримання від [PERSON] 10000,00 грн / а.с. 32/; акт приймання-передачі виконаних робіт / наданих послуг/ за договором № 95 про надання правничої допомоги від 27 серпня 2025 року від 05 вересня 2025 року про надання адвокатом послуг: надання юридичної консультації, подача запитів та позовної заяви, представлення інтересів позивачки в усіх судових засіданнях, вартість цих послуг становить 10000,00 грн / а.с. 33/. Представник відповідача, адвокат Батюк К.Ф., 06 жовтня 2025 року разом з відзивом на позов подала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, вважає, що заявлена адвокатом сума в позовній заяві 20000,00 грн, а фактично сплачена 10000,00 грн є значно завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості, є неспівмірним з огляду на те, що предмет спору в цій справі є не складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, судова практика у спірних відносинах є сталою / а.с. 50/. В судовому засіданні представник відповідача своє клопотання підтримала, вважає, що сума гонорару адвоката може становити від 2000,00 грн. до 3000,00 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved