Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що 03.08.1996 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Шлюб розірвано 04.10.2022 року, неповнолітніх дітей у них немає. Під час вказаного шлюбу, а саме 27.12.2004 року сторонами за спільні кошти придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на цю квартиру зареєстровано за відповідачем. Позивачка, вказує, що оскільки дана спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти сторін, то в даному випадку діє презумпція спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно, однак, згоди з відповідачем щодо поділу такого майна не досягнуто. Тому позивачка просить визнати зазначену квартиру об`єктом права спільної сумісної власності її та відповідача подружжя, здійснити поділ такого майна, в порядку якого визнати за позивачкою право власності на (одну другу) частку такої квартири. 22.10.2025 року представник позивачки, адвокат Лейб`юк Оксана Василівна подала заяву, в якій просить покласти судові витрати на позивачку. В судовому засіданні 23.10.2025 року представник позивачки підтримала позовні вимоги з викладених у позові мотивів та просила задовольнити їх. Судові витрати просила покласти на позивачку. Відповідач в судовому засіданні 23.10.2025 року визнав позов. Крім того, 23.10.2025 року відповідач подав заяву, в якій також зазначив про визнання ним позову. Суд, заслухавши вказаних учасників процесу, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі в тексті - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 цього кодексу свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Конструкція норм статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року, винесеній у справі № 372/504/17-ц. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Зі змісту\~пунктів 23, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу\~майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що рішенням даного суду від 04.10.2022 року, ухваленим у справі № 346/3068/22, шлюб між сторонами, який (шлюб) зареєстровано 03.08.1996 року, розірвано (а. с. 14). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2004 року, посвідченого приватним нотраіусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Яцком П. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1513, витягу з Державного реєстру правочинів № 582760, сформованого 27.12.2004 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6386515, наданого ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 02.02.2005 року, та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 435677612 від 16.07.2025 року, сторони 02.02.2005 року набули у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачем (а. с. 15-18, 21). Отже, судом встановлено, що вказана квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до положень ст. 60 СК України на вказане майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У відповідності до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленим ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 19.01.2004\~року дане майно складається з трьох кімнат, загальною площею 112, 5 кв. м., житловою площею 66, 1 кв. м.. (а. с. 19, 20). Зі змісту\~пунктів 23, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу\~майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновків, що позивачкою надано достатньо доказів, які в своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Ці докази є належними, допустимими та достовірними, а їх взаємний зв`язок у сукупності - логічним і таким, що в даному випадку підтверджує презумпції спільної сумісної власності вказаної квартири як майна подружжя, та рівності часток кожного з подружжя у даному майні. Крім того, відповідно до положень ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~ у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст. 3, 57, 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», та,

Outcome: approved