Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

У травні 2025 року до суду надійшла позовна заява за підписом [PERSON] , з зазначенням одночасно позивачами [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , до рф в особі посольства рф в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданою збройною агресією, яка була у подальшому частково уточнена. В обґрунтування позову про стягнення на кожну особу зазначених позивачів по 10 млн. грн. у відшкодування моральної шкоди, представник позивачів вказував, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , вимушені були після початку збройної агресії рф проти України покинути своє місце постійного проживання у м. Селидове та переїхати до м. Кременчук, де стали на облік як внутрішньо переміщені особи. Чоловік [PERSON] - [PERSON] , котрий є батьком малолітньої дочки [PERSON] , під час служби в ЗСУ та здійсненні заходів по захисту Вітчизни загинув. Результатом збройної агресії для них стало втрата майна та житла, а також надії на повернення додому, порушення нормальних життєвих умов. Ухвалою судді від 02 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, визначено та залучено сторін у справі, зокрема позивачем [PERSON] у її власних інтересах та в інтересах її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , котра в силу свого віку та положень ЦК та ЦПК України не може бути позивачем у справі внаслідок недосягнення повноліття, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, представник позивача у поданій до суду заяві просив здійснити розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача - рф в особі міністерства іноземних справ рф та міністерства юстиції рф у судове засідання не прибули. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзивів на позов не надали. Суд звертає увагу на те, що відповідач повідомлявся судом належним чином доступними та передбаченими способами згідно чинного ЦПК України, а саме поданням оголошення на веб-сайті Судової влади України, враховуючи факт відсутності дипломатичних відносин між Україною та рф, припинення дії стосовно цих країн Мінської Конвенції 1993 року, відсутністю у чинному законодавстві України, у тому числі ЦПК України змін внаслідок введення воєнного стану в країні щодо надання прямих повноважень судам України здійснювати будь-які відносини з відповідними органами влади та підприємствами рф шляхом будь-якого виду листування. Ухвалою суду від 06 листопада 2025 року постановлено провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , народилися у м. Селидове Донецької області та проживали в Україні в Донецькій області у [ADDRESS] . Згідно довідок № 1604-7501744153 та №1604-7501744154 від 16.04.2024 р. позивач та її дочка визнані внутрішньо переміщеними особами, фактичне місце проживання яких є: [ADDRESS] . Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який діє станом на час розгляду справи. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню, згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Крім того відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення останньою державного суверенітету України, а звідси не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава рф є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди останньої бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і рф на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). Предметом спору в даному випадку є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії. Суд враховує, що рф, здійснивши збройну агресію стосовно України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф. Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Пунктом 9 Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, матеріалами справи доведено, що позивач та її малолітня дочка, внаслідок збройної агресії рф проти України, були вимушені покинути разом місце свого постійного проживання у м. Селидове та виїхати до іншого регіону України, а саме до м. Кременчука Полтавської області, як внутрішньо переміщені особи. Внаслідок чого позивач та її дочка втратили своє житло, налагоджений побут, роботу, спілкування з друзями та родичами, привичний уклад життя, можливість вести повноцінне життя. Очевидним є те, що позивач та її малолітня дочка зазнали душевних страждань, відчуваючи небезпеку і переживання за себе і свою родину, були порушені їх нормальні життєві зв`язки, що потребувало вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві та її дочці порушенням їх особистих конституційних прав внаслідок неправомірних дій держави - російська федерація, а саме повномасштабних незаконних військових дій, незаконної збройної агресії російської федерації проти України. При цьому суд враховує, що доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах, не можуть бути єдиною підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди. Іншого обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди по 10 млн. грн. на користь позивача та її малолітньої дочки позивач та її представник не надали. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер допущеного державою російська федерація правопорушення, глибину душевних страждань позивача та її дочки, позбавлення їх можливості реалізації своїх прав, зміни постійного стабільного життєвого укладу з врахуванням втрати відповідно чоловіка та батька, а також вимоги розумності та справедливості. Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, тяжкість вимушених змін у його житті, суд дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача та її дочки є стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі по 500 000 грн. на кожну особу. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодують завдану позивачу та її дочці моральну шкоду. У задоволенні позову [PERSON] до російської федерації як держави в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, завданою збройною агресією на користь [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , по 9 500 000,00 (дев`ять млн. п`ятсот тис.) грн. на кожну слід відмовити внаслідок необгрунтованності. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір за вимогу майнового характеру на суму 15 тис. грн. (1,5% х 500 000,00 грн. х 2) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави України.

Outcome: partial