Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах малолітнього: [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та підтвердження в порядку п.10, ч.3 ст.175 ЦПК України. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до свідоцтва про народження гр. [PERSON] , [INFO] та гр. [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Вперше малолітній [PERSON] , 2022 р.н. потрапив в поле зору служби у справах дітей міської ради в січні 2023 року у зв`язку з тим, що до служби надійшов лист від відділення поліції ГУНП в Дніпропетровській області, про те що гр. [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки по догляду за малолітнім сином, дитина завжди голодна та брудна. Гр. [PERSON] з`явилася до служби, яка в письмовому поясненні зобов`язалася належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, нести відповідальність за життя та здоров`я дитини. З матір`ю дитини було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення невиконання нею належним чином батьківських обов`язків відносно малолітнього [PERSON] , 2022 р.н. 10.06.2024 до служби надійшов лист від відділення поліції КРУП ГУНП в Дніпропетровській області про те, що по [ADDRESS] громадянка помітила покинутого хлопчика 2,5 років, який був брудний, голодний та перебував один на вулиці. В ході проведення працівниками правоохоронних органів було встановлено особу дитини, яким виявився малолітній [PERSON] , 2022 р.н., якого було поміщено до КНП «Міська лікарня №9» КМР. В серпні 2024 року до служби надійшов лист КНП «Міська лікарня №9» Кам`янської міської ради про те, що 06.06.2024 року до дитячого неврологічного відділення поступила малолітня дитина [PERSON] , 2022 р.н., як така, що залишилася без батьківського піклування. За весь час перебування малолітнього в лікарні, мати дитини гр. [PERSON] з`явилася до сина лише один раз та на теперішній час місце її перебування не відоме, тому службою було направлено листа до правоохоронних органів для місця її знаходження та на теперішній час її перебування не встановлено. Батько дитини гр. [PERSON] зовсім не приймає участі у вихованні малолтнього сина [PERSON] , 2022 р.н., не піклується про нього, матеріально не допомагає, з самого народження самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. 31.08.2024 було направлено листа до служби у справах дітей Синельниківського району Дніпропетровської області за місцем проживання для з`ясування його думки про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] . Відповідно до листа Синельниківської служби у справах дітей від 20.08.2024 встанолено, що на момент виходу за адресою проживання гр. [PERSON] до працівників служби ніхто не вийшов, були залишені запрошення. За інформацією сусідів стало відомо, що у гр. [PERSON] є дружина та донька 10 років. Спеціалістами служби Синельниківської служби у справах дітей повторно було здіснено вихід за адресою батька дитини, але двері ніхто не відчинив, залишені запрошення, на які ніхто так і не відреагував. Також спеціалісти намагалися зв`язатися з сім`єю [PERSON] в телефонному режимі, були надіслані повідомлення на Viber з роз`ясненям ситуації, яка склалася, де повідомлення проглянуті, але реакції з боку батька дитини не має. Такою своєю поведінкою гр. [PERSON] демонструє сомоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . Службою у справах дітей Синельниківської міської ради направлено листа до Синельниківського РУП ГУ НП в Дніпропетровській області щодо встановлення місця перебування гр. [PERSON] та з`ясування його думки щодо малоілтнього [PERSON] , 2022 р.н., який залишився без батьківсього піклування, будь якої інформації не надходило. Крім того, спеціалісти служби у справах дітей міської ради неодноразово спілкувалися з дружиною батька дитини гр. [PERSON] щодо необхідності вирішення питання зі своїм чоловіком гр. [PERSON] з питання виконання ним батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] . Однак, до служби він не з`явився та не зателефонував. На теперішній час малолітній [PERSON] , [INFO] наказом служби тимчасово влаштований в сім`ю гр. [PERSON] у зв`язку з тим, що батьки дитини гр. [PERSON] та гр. [PERSON] не виконують свої батьківські обов`язки, матеріально сина не забезпечують та не цікавляться його долею. Гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , маючи малолітню дитину, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, не виконує належним чином батьківські обов`язки. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2025 року, цивільну справу №208/599/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду від 17.01.2025 року відкрито провадження у справі за парвилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду справи по суті. 30.10.2025 року у судовому засідання представник позивача - Тарануха Ж.М. зазначила, що підтримує позовні позовні вимоги у повному обсязі. Зазначила підстави позовної заяви. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлялись шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за адресою місцезнаходження та шляхом публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та ч.12 ст. 128 ЦПК України, що є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за їх відсутності не подавали. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності відповідачів. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. 30.10.2025 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Діпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 02, батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, щодо інформації про народження [PERSON] , [INFO] , відомості про батька записані відповідно до ст.. 126 Сімейного кодексу України. Відповідно до довідки Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 24.01.2023 року повідомлено, що 22.01.2023 року до них надійшло повідомлення від [PERSON] , [INFO] , яка повідомила, що [PERSON] не виконує батьківські обов`язки відносно малолітнього сина, а саме дитина завжди голодна, брудна. Просять здійснити спілний вихід у родину Ротних за адресою проживання, щодо перевірки ситуації, яка склалась та захисту законних прав та інтересів дитини. Службою у справах дітей КМР 21.02.2023 року було надано відповідь, у якій вказали, що у дитини в наявності є все необхідне, з [PERSON] проведено профілактичну бесіду, зобов`язалась належним ином виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 03.03.2023 року, за адресою: [ADDRESS] умови проживання задовільні, стосунки у сім`ї доброзичливі, для дитини створені такі умови: спальне місце, постільна білизна, речі першої необхідності, іграшки, їжа. [PERSON] написала пояснення до Служби у справах дітей КМР, зазначивши, що зобов`язується зробити паспорт, зареєструвати дитину, зробити порядок у домі. Відповідно до довідки Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області повідомлено, що 06.06.2024 надійшло повідомлення, що біля [ADDRESS] громадянка помітила покинутого хлопчика 2,5 років, який був брудний, голодний та перебував один на вулиці. В ході проведення працівниками правоохоронних органів було встановлено особу дитини, яким виявився малолітній [PERSON] , 2022 р.н., якого було поміщено до КНП «Міська лікарня №9» КМР. Відповідно до довідки КНП «Міська лікарня №9» КМР від 13.08.2024 року, дитина обстежена, за станом здоров`я не потребує стаціонарного лікування і може бути виписана з відділення. Відповідно до довідки служби у справах дітей Синельниківського району Дніпропетровської області від 18.11.2024 року № 703, спеціалістами служби Синельниківської служби у справах дітей було здіснено вихід за адресою батька дитини, але ніхто не вийшов, на запрошення ніхто не відреагував. Своєю поведінкою [PERSON] демонструє самоусунення від виконання батьківських обов`язків відносно [PERSON] . Згідно до довідки Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 07.10.2025 року №2992/31.2-30, записи про смерть [PERSON] та [PERSON] не виявлені. Відповідно до висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетроської області від 14.01.2025 року №8вих-20/29 позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] та гр. [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] є доцільним. Свідок [PERSON] свідчила, що є опікуном [PERSON] . Зазначила, що зателефонував начальник служби і повідомила, що у дитячій лікарні перебуває дитина. Дититна була у жаливому стані. Наразі [PERSON] перебуває у сім`ї вже 8 місяців, відносно батьків нічого не розказує. У сім`ї перебуває ще одна прийомна дитина, між собою діти товаришують. [PERSON] ходить у дитячий садок, з усіма знаходить спільну мову. Тата та маму не згадує. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України). Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. (стаття 153, частини перша-третя статті 157 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Суд враховує те, що подані позивачем документи, підтверджують те, що відповідачі не приймає участі у вихованні дитини, матеріально їх не забезпечують, батьки свідомо ухиляються від виховання та догляду за дитиною, навіт, коли дитина проживала з матір`ю неодноразово сторонні люди викликали поліцію через те, що маленька дитина була покинута на вулиці, брудна та голодна, а потім мати також повністю самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Судом прийнято до уваги Висновок виконавчого комітету Кам`янської міської ради № 8вих-20/29 від 14.01.2025 року, щодо позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] та гр. [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] є доцільним. Приймаючи до уваги наведені обставини, невиконання відповідачами батьківських обов`язків, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи те, що в разі ухвалення судом рішення про позбавлення батьківських прав суд зобов`язаний вирішити питання про стягнення аліментів, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку(доходу), але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів, визначеного законодавством, щомісячно, починаючи з 15.01.2025 і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів за один місяць суд допускає до негайного виконання. Окрім того, підлягають також задоволенню позовні вимоги щодо передачі малолітнього [PERSON] , [INFO] , під опіку органу опіки та піклування Кам`янської міської ради до вирішення питання влаштування до сімейних форм виховання. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей ; конфіденційності інформації про дитину. Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. Відповідно до п. 35 вказаного положення після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім`ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу). З огляду на вищезазначене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Згідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідачів. Суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] , в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок з кожного.

Outcome: approved