Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 74 124,5 грн та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.08.2023 між [PERSON] та ТОВ «Стар Файненс Груп» був укладений договір про надання фінансового кредиту № 07094-08/2023, згідно з умовами якого відповідач отримав 14 900 грн, зі строком кредитування на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та інших штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. ТОВ «Стар Файненс Груп» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит на потрібну їй суму. Відповідач зі свого боку не виконав умов кредитного договору. 29.01.2024 між ТОВ Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір факторингу № 29012024-1. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором № 07094-08/2023 від 24.08.2023, що укладений між ТОВ «Стар Файненс Груп» та відповідачем. Сума заборгованості відповідача становить 74 124,5 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту становить 14 900 грн, заборгованість за відсотками - 59 224,5 грн. Відповідачу було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 23335361 від 20.05.2025, разом з тим вона залишена без реагування. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 року відкрито провадження у справі. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Відповідач подав до суду відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги частково. Відповідач визнав отримання 24.08.2023 кредиту 14 900 грн на 360 днів та підтвердив обґрунтованість доводів позивача в цій частині. Після виникнення фінансових труднощів він письмово просив кредитора про розстрочку/відтермінування, зниження ставки до рівня 20% від місячного доходу та скасування штрафів. Відповіді не отримав, тому, очікуючи позицію кредитора і роз`яснення порядку зарахування платежів, оплату тіла й відсотків не здійснював. Відповідач зазначив, що від первісного кредитора вимог про повернення боргу до подання позову не отримував, а досудова вимога нового кредитора була надіслана одночасно з позовом. Також вважає, що його неналежно повідомили про зміну кредитора, чим порушено п. 4.1.4 договору. За його підрахунками, позивач фактично зменшив ставку з 912,5% річних (2,50%/день) до 403% річних (1,10%/день), заявивши 59 224,50 грн відсотків, але цей розмір є невиправданим і непропорційним ринковим умовам. Відповідач вважає умови щодо відсотків несправедливими, такими, що ставлять споживача у вкрай невигідне становище, просить зменшити їх до розумного рівня. Справедливою ціною кредиту він визначає 36-40% річних і готовий сплатити 5 470 грн відсотків після набрання рішенням законної сили. Також має намір заявити вимогу про недійсність умов договору в частині визначення відсотків. Крім того, відповідач заперечив проти 7 000 грн витрат на правничу допомогу, пославшись на необґрунтованість такого розміру витрат. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи відзиву є безпідставними та спрямованими на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання. Позивач наголосив, що проценти нараховувались за умовами договору (п. 1.4, 1.4.1, 1.4.2, 1.5): базова ставка 2,5% на день у межах строку кредиту; графік і строки були відомі та погоджені підписом. 24.08.2023-17.09.2023 діяла пільгова ставка 0,75% на день (111,75 грн/день) як учаснику програми лояльності. Через невиконання п. 1.4.2 18.09.2023 нараховано 9312,50 грн за графіком. Далі, 18.09.2023-29.01.2024, нарахування за базовою ставкою 2,5% на день (372,5 грн/день). 29.01.2024 після укладення договору факторингу № 29012024-1 нарахування процентів припинено. Позивач зазначає, що абсолютно незрозумілими є наведені відповідачем розміри процентних ставок (1,1% за день або 403% річних). Ці показники не відповідають жодній умові кредитного договору і є вигаданими відповідачем. Позивач не здійснював подібних зменшень, а діяв виключно відповідно до умов кредитного договору. Відповідач свідомо звернувся до ТОВ «Стар Файненс Груп» з метою отримання кредитних коштів та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору та погоджується з ними, повністю розуміє свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними та прийняв на себе зобов`язання сплачувати платежі за кредитом. Підписуючи договір відповідач погодився, що він до його підписання ознайомився з усіма умовами, на яких Товариство здійснює кредитування, а також свідомо обрав умови кредитування, викладенні у Договорі. Також позивач зазначив, що на підтвердження повідомлення боржника про укладення договору відступлення права вимоги до позовної заяви долучено копію повідомлення про відступлення прав вимог за договором про надання споживчого кредиту, відсутність повідомлення згідно з практикою Верховного Суду не звільняє боржника від обов`язку виконання зобов`язання. Позивач вказав, що сам факт звернень до кредитора з проханням про розстрочку або відтермінування не зупиняє нарахування відсотків та не звільняє від обов`язку виконувати умови договору до моменту досягнення відповідних домовленостей. Крім того, 20.05.2025 року відповідачу було направлено досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості. Відповідач подав до суду заперечення в якому послався на практику Верховного Суду, зокрема справу № 902/417/18, у якій ВС зазначив, що суд може зменшити відсотки з огляду на обставини справи, співвідношення тіла кредиту до загальної суми відсотків і принцип справедливості. Представник позивача подав до суду письмові пояснення, в яких звернув увагу, що мікрокредит і банківський кредит мають різні регуляторні вимоги, процедури верифікації та ризики. Відповідач не довів подібності умов і свідомо погодився на ставку, яка була доведена до відома до підписання договору. Нарахування відсотків здійснювалося як плата за користування кредитом у межах строку кредитування відповідно до ст. 1048 ЦК України та умов договору; розрахунок відсотків відповідає договору і не спростований доказами. Доводи про тяжкі життєві обставини (розлучення, утримання дітей), на думку позивача, не підтверджують наявності підстав за ст. 233 ЦК України, оскільки не доведено їх непереборності та впливу на волевиявлення при укладенні договору. Такі аргументи, на думку позивача, спрямовані лише на уникнення відповідальності і не є підставою для зменшення відсотків. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 24.08.2023 між [PERSON] та ТОВ «Стар Файненс Груп» укладено договір про надання фінансового кредиту № 07094-08/2023. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача, про що свідчить розділ 8 Договору. Відповідно до пп. 1.1. кредитного договору, товариство надає кредит в розмірі 14 900 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пп. 2.3 кредитного договору для отримання кредиту Клієнт відвідує сайт Товариства та ознайомлюється з відповідною інформацією, а саме - Правилами надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту; кредитними продуктами Товариства, документами щодо взаємодії з споживачами, Примірним договором про надання кредиту, інформацією про істотні характеристики послуги з надання мікрокредиту/споживчого кредиту та іншою інформацією про фінансову послугу, яка розміщується на сайті Товариства. Підписанням договору, клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту товариства, розміщених на веб-сайті товариства (п. 7.6 кредитного договору). Відповідно до п. 1.2 кредитного договору кредит надається строком на 360 днів. Дата надання кредиту 24.08.2023, дата погашення 17.08.2024. Згідно п. 1.4.1 кредитного договору процентна ставка становить 2.50 % в день та застосовується у межах строку кредиту. Зарахування коштів у розмірі 14 900 грн підтверджено довідкою ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» за номером транзакції № 276595102 від 24.08.2023. Факт отримання коштів також не заперечується відповідачем. 29.01.2024 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», укладено Договір факторингу № 29012024-1, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права вимоги до відповідача за вищевказаним договором. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 29012024-1 від 29.01.2024 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 74 124,5 грн, з них: заборгованість за тілом кредиту становить 14 900 грн, заборгованість за відсотками - 59 224,5 грн. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною договору. Окрім того, позивачем до позовної заяви додано повідомлення про відступлення прав вимог за договором про надання споживчого кредиту № 07094-08/2023-001 від 30.01.2024 адресоване [PERSON] , тому вказане спростовує доводи відповідача відносно неповідомлення про заміну кредитора. Крім того відповідач наголошує на відсутності вимог про повернення кредиту, однак в матеріалах справи міститься досудова вимога, адресована [PERSON] , № 23335361 від 20.05.2025. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростований відповідачем, доказів виконання обов`язку з повернення коштів суду не надано. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020 року. У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Також суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. 77-78 ЦПК України. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджується наявними у справі доказами, відповідачем [PERSON] порушено умови зазначеного договору позики в частині своєчасного повернення коштів, тому суд дійшов висновку, що позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення заборгованості із відповідача. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Разом з тим, як вбачається з умов кредитного договору, розмір відсотків був чітко та однозначно визначений п. 1.4, і саме у такому розмірі відсотки за користування кредитом були нараховані кредитором. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із кредитором, якщо дійсно вважав встановлення відсотків за користування кредитними коштами несправедливою умовою, натомість, відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, позичальник засвідчив, що погодився на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором. Суд звертає увагу, що умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України, при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувалася отриманими коштами. За таких обставин, враховуючи, що наведені позивачем доводи та докази не спростовані відповідачем, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд відхиляє посилання відповідача на позицію, висвітлену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18, оскільки вказані висновки щодо несправедливості розміру відсотків стосувалися відсотків, які нараховані згідно з приписами ст. 625 ЦК України, як міри відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, слід відрізняти відсотки, які сплачуються за правомірне користування коштами (одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу), та відсотки, які сплачуються за прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). На підтвердження витрат, які поніс позивач на отримання професійної правничої допомоги суду позивачем надано: - договір про надання правової (правничої допомоги) № 0103 від 01.03.2024; - детальний опис наданих послуг за договором про надання правової (правничої допомоги) від 01.03.2024 від 09.05.2025; - замовлення до договору про надання правової (правничої) допомоги № 0103 від 01.03.2024 від 15.04.2025; - рахунок на оплату від 25.04.2025. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Зважаючи на викладене, з огляду на перелік послуг, що був наданий адвокатом позивачу, з огляду на зміст позовної заяви та докази, долучені до неї, враховуючи категорію справи, її складність, клопотання відповідача щодо зменшення витрат, суд дійшов висновку, щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення правничої допомоги у розмірі 3 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved