Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

30 травня 2025 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Новікова Едуарда Юрійовича, в інтересах держави в особі позивачів Харківської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, відповідно до якої просить: - усунути перешкоди власнику Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у користуванні земельною ділянкою площею 0,1430 га, що використовується єдиним масивом з прилеглими земельними ділянками, кадастрові номери 6310136600:08:001:0012, 6310136600:08:001:0245, 6310136600:08:001:0244, 6310136600:08:001:0203, шляхом знесення за рахунок [PERSON] та [PERSON] самочинно збудованого на ній паркану та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] повернути земельну ділянку Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради шкоду, завдану самовільним зайняттям земельної ділянки, в розмірі 140 679, 70 грн.; та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що окружною прокуратурою здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 42021222010000244 від 09.11.2021 за ч. 2 ст. 197-1 КК України за фактом самовільного зайняття земельної ділянки розташованої на березі річки Харків, що перебуває у власності Харківської міської територіальної громади. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні встановлено, що на території Київського району м. Харкова за адресою: м. Харків, вул. Лазьківка-Лужок, 2 розташована земельна ділянка кадастровий номер 6310136600:08:001:0012, яка за цільовим призначенням відноситься до земель для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:001:0012 (площею 0.1 Га) на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 561, виданий 31.10.2020, видавник: Гуркаленко І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:08:001:0012 (площею 0.1 Га) на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 563, виданий 31.10.2020, видавник: Гуркаленко І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 562, виданий 31.10.2020, видавник: Гуркаленко І.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 560, виданий 31.10.2020, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Божко А.М. та [PERSON] , усвідомлюючи відсутність будь-яких законних підстав, достовірно знаючи, що вони не мають права на зайняття та використання земельної ділянки комунальної власності, діючи всупереч встановленому законом порядку, а саме, в порушення вимог ст. 14 Конституції України, згідно з якою земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, право власності на яку гарантується та набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, за відсутності будь яких підстав набуття права на землю, передбачених ст. 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону, ст. 125 Земельного кодексу, згідно з якою право власності на земельну ділянку, або її оренди, право державної реєстрації цих прав виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, право постійного користування, або оренди земельною ділянкою, з корисливих мотивів, при відсутності у останніх правових підстав для використання вказаної земельної ділянки, та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаної земельної ділянки, зареєстрованого в установленому законом порядку, з метою обслуговування житлового будинку, шляхом огородження парканом, що унеможливлює таким чином доступу до ділянки іншими особами, здійснили самовільне зайняття земельної ділянки, розташованої на березі річки «Харків», загальною площею 0,1430 га, що використовується єдиним масивом з прилеглими земельними ділянками кадастрові номери 6310136600:08:001:0245, 6310136600:08:001:0244 та 6310136600:08:001:0203, чим спричинили шкоду територіальній громаді м. Харкова на загальну суму 140679, 70 грн. Вищезазначена сума спричиненої матеріальної шкоди була розрахована Головним управлінням Держгеокадастру в Харківській області відповідно до «Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, псування земель, порушення режиму, нормативів і правил їх використання» затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 р. №963 та підтверджена висновком судово-економічної експертизи ХНДЕКЦ МВС України № СЕ-19/121- 23/18869-ЕК від 06.09.2023 року. До теперішнього часу земельна ділянка Харківської міської територіальної громади не звільнена від самовільно збудованого паркану. [PERSON] та [PERSON] збудували паркан в межах прибереженої захисної смуги річки Харків, чим унеможливили безперешкодний доступ громадян до берегу річки. Так, земельна ділянка загальною площею 0,1430 га, що використовується єдиним масивом з прилеглими земельними ділянками кадастрові номери 6310136600:08:001:0245, 6310136600:08:001:0244 та 6310136600:08:001:0203, та яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, є частиною прибережної захисної смуги річки Харків. Зазначеними парканами відгороджено цю ділянку до урізу води, що підтверджується кадастровою зйомкою земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , виконаною ТОВ «АРМАДАБУДПРОЕКТ», та протоколом огляду місця події. Таким чином, на думку прокурора, [PERSON] та [PERSON] повинні солідарно відшкодувати на користь держави в особі Харківської міської територіальної громади шкоду, завдану самовільним зайняттям ними земельної ділянки територіальної громади, загальною площею 0, 1430 га, розташованої на березі річки Харків, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом в порядку цивільного судочинства. Представником відповідачів адвокатом Мухітдіновим Р.Д. подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачі отримали у спадщину зазначену земельну ділянку, паркан на вказаній земельній ділянці відсутній, відповідачі до кримінальної відповідальності не притягувались, а тому відсутні докази самовільного захоплення спірної земельної ділянки, а тому тут взагалі відсутній предмет позову. Також просить поновити строк на подачу відзиву, оскільки з матеріалами справи представник ознайомився лише 10.06.2025. Вказане клопотання підлягає задоволенню, та суд вважає за можливе поновити строк на подачу вказаного відзиву, оскільки строк було пропущено з поважної причини. Прокурор КОП м. Харкова подано відповідь на відзив, в якій просить задовольнити позов, посилаючись на те, що факт наявності паркану підтверджується протоколом огляду місця події від 11.01.2022 та протоколом огляду предметів від 07.02.2023, якими зафіксовано наявність паркану. За вказаних обставин, відповідачі солідарно повинні відшкодувати завдану шкоду, розраховану у встановленому законом порядку. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, та просила їх задовольнити в повному обсязі. Від представника ГУ Держгеокадастру у Харківській області на адресу суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності представника. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник адвокат Мухітдінов Р.Д. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю позовних вимог, та безпідставністю, та від поданого клопотання про залишення позовної заяви без розгляду відмовились. 30.05.2025 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 02.06.2025 судом здійснені запити для встановлення місцеперебування відповідачів. Ухвалою судді від 03.06.2025 задоволено заяву судді Лисиченко С.М. про самовідвід по вказаній цивільній справі, та справу передано для повторного розподілу. 03.06.2025 вказану справу перерозподілено судді Зубу Г.А. 05.06.2025 судом здійснені запити для встановлення місцеперебування відповідачів. Ухвалою судді від 06.06.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 07.07.2025 задоволено клопотання представника відповідачів про допит свідків. Ухвалою суду від 07.07.2025 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що рішенням Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №200/04 від 24.11.2004, [PERSON] надано дозвіл на розробку проектів відведення земельної ділянки загальною площею, орієнтовно, 1442,0 кв.м., з яких 1000 кв.м. для подальшої приватизації та 442 кв.м. оренду, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Відповідно до наданої до суду Інформаційної довідки станом на 10.03.2025, відповідачі є співвласниками ( по частині кожному) на праві спільної часткової власності земельної ділянки 0,1 га з кадастровим номером №6310136600:08:001:0012 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В межах кримінального провадження №42021222010000244 від 09.11.2021, прокурором встановлено факт самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки, розташованої на березі річки «Харків», загальною площею 0,1430 га, шляхом встановлення паркану в межах прибережної захисної смуги річки «Харків», чим унеможливили доступ громадян до берегу річки. Підозру у вказаному кримінальному провадженні оголошено нікому не було. Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор в інтересах держави в особі, зокрема ХМР та ГУ Держгеокадастру у Харківській області, вказує на те, що самочинно побудований паркан перешкоджає користуванню земельною ділянкою, що належить ХМР, а тому просить усунути вказані перешкоди шляхом знесення вказаного паркану та повернення вказаної земельної ділянки ХМР як власнику, сплативши при цьому завдану шкоду в розмірі 140679,70 грн., на підтвердження якої надано висновок експерта, виготовленого в межах кримінального провадження №42021222010000244 від 09.11.2021 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України. Відповідно до статті 14\~Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частиною другою\~статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.116\~ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.1 ст.123\~ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 10\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені\~Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч.1 ст.124\~ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними\~статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Відповідно до\~ст.125\~ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126\~ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. «б» ч.1 ст.\~211\~ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Використання земельних ділянок без правовстановлюючих документів порушує зазначені державні інтереси, унеможливлює правомірне отримання коштів за таке користування та перешкоджає законному розпорядженню земельними ділянками. При цьому, під самовільним зайняттям земельної ділянки слід розуміти будь-які дії особи, які свідчать про заволодіння та/або користування земельною ділянкою за відсутності рішення органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування чи державного органу приватизації про передачу у власність чи надання у користування земельної ділянки або правочину, яким засвідчується перехід прав на земельну ділянку від попереднього власника чи землекористувача до особи, що заволодіває земельною ділянкою, а так само за відсутності інших передбачених законодавством юридичних фактів, які підтверджують виникнення в особи права власності чи користування земельною ділянкою. Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Отже, за статтею 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з статтями 3, 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц. Ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, спричиненого таким порушенням, є вимога про знесення самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, і вирішення такої вимоги виключає застосування інших вимог. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № №\~202/1254/19-ц. Однак, як вбачається з матеріалів справи, наявність паркану , який обмежує доступ до земельної ділянки було встановлено слідчим в межах кримінального провадження шляхом огляду предметів від 07.02.2023 та шляхом фотографування. Будь-яких приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил відносно відповідачів не складались. Підозр у вказаному кримінальному провадженні на даний час вручено нікому не було. Натомість, відповідачами надані фото-картки, на яких вказаних паркан відсутній. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що вказаний будинок та земельну ділянку він отримав у спадщину, та він нічого не встановлював, та не будував, та паркану на даний час ніякого не існує, та перешкод також. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що відповідачі нічого не будували, паркан там був завжди, однак зараз його вже давно немає, та ніяких перешкод у користуванні також немає. За вказаних обставин, на момент розгляду справи в суді позовна вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного збудованого на ній паркану, та повернення земельної ділянки ХМР, вже втратила свою актуальність, оскільки спірний паркан - знесено, що підтверджується наданими фото-картками та показаннями свідків, та не спростовано прокурором, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст.\~22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ст.1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відшкодування шкоди у зв`язку із самовільним зайняттям земельних ділянок є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За правилами ст. 157\~ЗК України відшкодування збитків здійснюють особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Цей порядок встановлено Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою\~постановою КМУ № 963 від 25 липня 2007 року\~(далі Методика). Методика спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок, зокрема, самовільного зайняття земельних ділянок, яка розраховується, виходячи з площі самовільно зайнятої земельної ділянки, середньорічного доходу, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, коефіцієнтів функціонального використання земель та індексації нормативної грошової оцінки земель (п.п. 1, 4 Методики). Розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держгеокадастром та його територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держгеокадастру (п.7 Методики, в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Згідно висновку експерта вд 06.09.2023 №СЕ-19/121-23/18869-ЕК виготовленого ХНДЕКЦ МВС України, розрахунок завданої шкоди, що здійсненим ГУ Держгеокадастру у Харківській області та викладений у листі від 23.08.2023 внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, що використовується єдиним масивом з прилеглою з земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136600:08:001:0012, розташованою за адресою: м. Харків, вул. Лазьківка-Лужок, 2, та розташована на березі річки «Харків» площею 0,1430 га, арифметично підтверджується на суму 140679,70 грн. Так, з вказаного висновку вбачається, що розмір шкоди розрахований на підставі листа Держгеокадастру у Харківській області від 23.08.2023 року №10-20-5, 1-4184/0/19-23 та кадастрового плану виконаним ТОВ «АРМАДАБУДПРОЕКТ», в яких не зазначено, яким чином здійснювалося визначення площі зайнятої відповідачами земельної ділянки. Ні інформації про вимірювальні прилади, ні про їх сертифікування та повірку не міститься в жодному документі. В кадастровому плані зазначено, що при обстеженні здійснювалося лише кадастрова зйомка. Разом з тим на підставі фотографій неможливо визначити дійсну площу зайнятої ділянки та неможливо підтвердити, що її площа становить 0,1430 га. Тому площа земельної ділянки, вказана у зазначених розрахунках, є необгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а від наданий до суду висновок експерта в якості належного доказу щодо розміру завданої шкоди суд не приймає. Інших висновків на підтвердження завданої матеріальної шкоди прокурором до суду надано не було. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Отже, суд приходить до висновку про те, що прокурором не доведено належними та допустимими доказами розмір завданої матеріальної шкоди, а тому вказані вимоги на даний час задоволенню не підлягають. За вказаних обставин, суд за вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову у зв`язку з недоведенням позовних вимог та їх необгрунтованістю за наведених вище обставин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed