Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у травні 2025 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (ЄДРПОУ: 22883141) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (ЄДРПОУ: 22883141) земельну ділянку площею 0,0070 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:307:0098 за адресою: [ADDRESS] , у придатному для використання стані, включаючи знесення гаражу загальною площею 70 кв.м та огорожі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. При цьому, згідно листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР від 18.06.2024, від 27.09.2024 та від 17.01.2025 за поданням Департаменту рішення щодо передачі земельної ділянки по [ADDRESS] фізичним або юридичним особам у власність (користування) КМР не приймала. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-9962348942025, державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 16.08.2016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] . Вказаний витяг містить кадастровий план земельної ділянки, а також експлікацію земельних угідь. Згідно наявної експлікації площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 становить 0,1000 га, у тому числі за земельними угіддями 0,1 га, ділянка вільна від забудови. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2024 у справі №759/15316/24 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23.07.2024 прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва Талибовим Р.А. та обвинуваченою [PERSON] . Визнано [PERSON] винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. Згідно затвердженої угоди від 23.07.2024, [PERSON] достовірно знаючи, що рішенням КМР чи інших компетентних органів земельна ділянка площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, по [ADDRESS] їй в орендне чи будь-яке інше законне користування, володіння чи розпорядження не передавалася, самовільно зайняла земельну ділянку та збудувала на ній нерухомий нежитловий об`єкт (гараж) загальною площею 70 кв.м. 29.05.2025 відповідачем до суду надано письмові пояснення, де зазначає, що дійсно на земельній ділянці номер 8000000000:75:307:0098 будувала гараж, для побудови якого взяла кредит. У благоустрої неодноразово рішення на забудову [PERSON] не надавали, оскільки не було рішення КМР. Неодноразово звертаючись до відповідних органів, [PERSON] було надано дозвіл на розробку проєктів та надано відповідь, що у зв`язку із воєнним станом та відсутністю детального планування, відповідні документи не оформляються. Просить суд, надати час для дооформлення документів (а.с. 68-71, т. 1). 08.08.2025 до суду Київською міською радою надано пояснення, з яких вбачається, що Київською міською радою не приймалось рішення про відведення земельної ділянки на праві власності чи користування земельною ділянкою загальною площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:75:307:0098) по [ADDRESS] для [PERSON] . Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва не видавав, не реєстрував замовникові будівництва, [PERSON] документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, зокрема за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:75:307:0098) Водночас, вказана земельна ділянка [PERSON] або іншим фізичним та юридичним особам для будівництва не надавалась, у зв`язку з чим нежитлова будівля за вказаним адресом є об`єктом самочинного будівництва. Внаслідок чого, спірна земельна ділянка підлягає поверненню власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради шляхом приведення її у придатний для використання стан та звільнення від нежитлової будівлі (а.с. 214-218, т. 1). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2025, визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 63-64, т. 1). Ухвалою суду від 28.05.2025 у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні (а.с. 66-67, т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 84, т. 2). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, 29.10.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Згідно листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.06.2024, від 27.09.2024 та від 17.01.2025 за поданням Департаменту рішення щодо передачі земельної ділянки по [ADDRESS] фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада не приймала (а.с. 41-42, 31-32,51-52, т. 1). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-9962348942025 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.08.2018 НВ-8000339722016, державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 ( [ADDRESS] ) загальною площею 0,1000 га проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 16.08.2016 на підставі технічної документації із Документ сформований в системі «Електронний суд» 23.05.2025 3 землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 55-60, 177, т. 1). Як вбачається до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-996234894202 долучено додаток, а саме кадастровий план земельної ділянки, а також експлікацію земельних угідь. Згідно наявної експлікації площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 становить 0,1000 га, у тому числі за земельними угіддями 0,1 га, ділянка вільна від забудови (а.с. 58-60, т. 1). У матеріалах справи міститься проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] №ПЗВ-1868 від 16.02.2017 до справи А-18157, ФОП сертифікований інженер-землевпорядник [PERSON] (а.с. 89-179, т. 1). Відповідно до протоколів огляду під час огляду 16.05.2024 та 13.06.2024 вказаної земельної ділянки в межах кримінального провадження № 12024100080001865 від 06.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, встановлено, що на земельній ділянці загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 по [ADDRESS] розташований об`єкт незакінченного будівництва, збудований з піноблоків білого кольору на бетонній основі. Зверху будівлі розміщений дах виготовлений із металопрофілю темного кольору, ліворуч розміщена пластикова водостічна система темного кольору. Земельна ділянка огороджена металевою сіткою по периметру. Згідно план-схеми земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, складеної інженером-землевпорядником [PERSON] за результатами геодезичної зйомки, площа земельної ділянки становить 0,10 га, а площа розміщеного на ній гаража -70 кв.м. (а.с. 39-40, 45-48, т. 1). Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2024 у справі №759/15316/24 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23.07.2024 прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва Талибовим Р.А. та обвинуваченою [PERSON] . Визнано [PERSON] винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України та призначене їй узгоджене сторонами покарання. Вказаний вирок суду сторонами не оскаржувавася та набрав законної сили 03.10.2024 (а.с. 34-35, т. 1). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Частиною 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальної громади міста Києва, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу належить виключно до повноважень Київської міської ради. Частинами 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. За змістом ст.ст. 116, 124, 125, 126 Земельного кодексу України право на землю реалізується шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи користування (оренду), отримання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та державну реєстрацію відповідного права. Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19, від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17 та від 16.05.2018 у справі № 918/633/16. Відповідно до ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стяттями 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною першою статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів, що є обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки. Крім того, розташування самочинно збудованого нерухомого майна та огорожі на зазначеній земельній ділянці є перешкодою територіальній громаді столиці реалізувати всі правомочності власника землі. Отже, вказана земельна ділянка [PERSON] або іншим фізичним та юридичним особам для будівництва не надавалась, у зв`язку з чим нежитлова будівля за вказаним адресом є об`єктом самочинного будівництва. У свою чергу, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на спростування тверджень позивача, зокрема того, що гараж 70 кв.м., який розміщений на земельній ділянці загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 по [ADDRESS] не є самочинним будівництвом. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат враховуючи вимоги до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 2422 грн 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved