Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

в позові вказано: «…На підставі ордера на житлове приміщення №003372 від 21 липня 1988 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були вселенні у квартиру по [ADDRESS] . 29 січня 1997 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення про повернення реабілітованій [PERSON] раніше конфіскованого житлового приміщення квартири [ADDRESS] , на підставі якого 14 квітня 1997 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказане житло. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року позивачка є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] . З часу повернення конфіскованого майна виконавчим комітетом міської ради питання щодо відселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не було вирішене. Проте, 22 травня 2013 року міський голова Анушкевичус В.А. видав розпорядження № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду», згідно з яким у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] . Крім того, 18 жовтня 2013 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення №1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», яким дала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, в тому числі [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211 -р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири по [ADDRESS] . Визнано нечинним ордер № 003372 про вселення в житлове 2 приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ). В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 в частині окремих пунктів та в частині задоволення вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в квартиру скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовної вимоги [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання факту припинення чинності ордеру на вселення в квартиру відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 задоволено. Скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині надання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по [ADDRESS] (п.16). Скасовано рішення ІваноФранківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,0604 га по [ADDRESS] (п.27). Мотивувальну частину рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за [PERSON] викладено в редакції цієї постанови. В решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення відповідачів та вселення її в квартиру скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року рішення Івано - Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення [PERSON] скасовано па постановлено в цій частині нове судове рішення. Позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом 3 виселення [PERSON] задоволено. Виселено [PERSON] із квартири по [ADDRESS] в житловий будинок розташований по [ADDRESS] . В решті рішення суду залишено без зміни. Під час реалізації зазначених рішень судів позивачці стало відомо, що на підставі п. 6 рішення Івано - Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,059га кадастровий номер 2610100000:06:002:0418. В подальшому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] провели реальний розподіл даної земельної ділянки, внаслідок чого по [ADDRESS] зареєстровано три земельні ділянки, а саме з кадастровими номерами: -2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015 р. -2610100000:06:002:0428 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316 га, приватна власність [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. -2610100000:06:002:0427 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою №353199684 від 06.11.2023 зформованої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна...». Тому позивач просив суд: «Визнати незаконним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з кадастровим номером 2610100000:06:002:0418 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнати не дійсними: - свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р. на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0428, виданого на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0427, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Скасувати реєстрацію права власності на: - на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0428, за [PERSON] - на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0427, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ». В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини. В ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. В ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено наступні обставини. На підставі ордера на житлове приміщення №003372 від 21 липня 1988 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були вселенні у квартиру по [ADDRESS] . 29 січня 1997 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення про повернення реабілітованій [PERSON] раніше конфіскованого житлового приміщення квартири [ADDRESS] , на підставі якого 14 квітня 1997 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказане житло. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2008 року позивачка є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] . 22 травня 2013 року міський голова Анушкевичус В.А. видав розпорядження № 211-р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду», згідно з яким у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] . 18 жовтня 2013 року Івано-Франківська міська рада прийняла рішення №1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», яким дала дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, в тому числі [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Івано-Франківської міської ради № 1383-43 від 21 березня 2014 року внесено зміни в пункт 16 додатку 2 до рішення від 18 жовтня 2013 року, в частині зміни кількості співвласників при передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0604 га на [ADDRESS] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська Анушкевичуса В.А. від 22 травня 2013 року № 211 -р «Про приватизацію квартир, кімнат, жилих блоків у гуртожитках державного житлового фонду» - в частині передання у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири по [ADDRESS] . Визнано нечинним ордер № 003372 про вселення в житлове 2 приміщення - квартиру [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] (з вписанням до нього вселюваних [PERSON] та [PERSON] ). В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 в частині окремих пунктів та в частині задоволення вимоги про визнання факту припинення чинності ордеру про вселення в квартиру скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовної вимоги [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання факту припинення чинності ордеру на вселення в квартиру відмовлено. Позовні вимоги [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 та рішення від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 задоволено. Скасовано рішення Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року № 1250-38 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині надання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,0604 га по [ADDRESS] (п.16). Скасовано рішення ІваноФранківської міської ради від 21 березня 2014 року № 1383-43 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині передачі у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,0604 га по [ADDRESS] (п.27). Мотивувальну частину рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки за [PERSON] викладено в редакції цієї постанови. В решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення відповідачів та вселення її в квартиру скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року рішення Івано - Франківського міського суду від 16 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом виселення [PERSON] скасовано па постановлено в цій частині нове судове рішення. Позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку шляхом 3 виселення [PERSON] задоволено. Виселено [PERSON] із квартири по [ADDRESS] в житловий будинок розташований по [ADDRESS] . В решті рішення суду залишено без зміни. На підставі п. 6 рішення Івано - Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,059га кадастровий номер 2610100000:06:002:0418. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] провели реальний розподіл даної земельної ділянки, внаслідок чого по [ADDRESS] зареєстровано три земельні ділянки, а саме з кадастровими номерами: -2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р. -2610100000:06:002:0428 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, приватна власність [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. -2610100000:06:002:0427 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою №353199684 від 06.11.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. В позовній заяві вказано, що «Під час реалізації зазначених рішень судів позивачці стало відомо, що на підставі п. 6 рішення Івано - Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,059га кадастровий номер 2610100000:06:002:0418. В подальшому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] провели реальний розподіл даної земельної ділянки, внаслідок чого по [ADDRESS] зареєстровано три земельні ділянки, а саме з кадастровими номерами: -2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р. -2610100000:06:002:0428 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, приватна власність [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. -2610100000:06:002:0427 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, спільна сумісна власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р.». Позивач просила суд визнати незаконним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з кадастровим номером 4 2610100000:06:002:0418 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак відповідачами здійснено розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,059га кадастровий номер 2610100000:06:002:0418. Отже, по-перше, земельна ділянка кадастровий номер 2610100000:06:002:0418 припинила своє існування з часу її розподілу. По-друге, рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» належить до ненормативних і втрачає свою чинність після його реалізації. Таким чином позивачем спростовано власний же позов в частині скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», оскільки воно втратило чинність. Крім цього в позові вказано, що «… [PERSON] у зв`язку з набуттям в порядку спадкування після смерті [PERSON] права власності на частину двоквартирного житлового будинку із господарськими спорудами, перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача…». Отже позивачу не належав цілий будинок і не перебувала в користуванні уся земельна ділянка під будинком. З цих підстав самим же позивачем спростовано власний позов в частині визнання незаконним рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень». Необхідно додатково відзначити, що в позові вказано: «…Враховуючи те, що з 1948 року (що також підтверджено свідоцтвом про право власності за 1997 рік) квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , а з 2007 року внаслідок спадкування перейшла у власність [PERSON] у міської ради не було законних підстав ухвалювати рішення щодо передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки за цією адресою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] …». Отже позивачем спростовано власний же позов в частині визнання незаконним рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», оскільки самим позивачем стверджено, що їй не належав повність будинок по [ADDRESS] , а лише його частина. В позові зазначено: «…У зв`язку з чим підлягають визнанню не дійсними свідоцтва про право власності та скасуванню реєстрація права власності на ці земельні ділянки, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування…». Отже безпосередньо в позові позивач не вказав на самостійну підставу визнати недійсними: свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р. на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0428, виданого на ім`я [PERSON] 8 свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0427, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Натомість безпосередньо в позові позивачем вказано, що зазначені свідоцтва підлягають визнанню недійсними на підставі факту скасування судом рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень». Так само позивач не зазначив в позові на самостійну підставу скасування державної реєстрації речових прав відповідачів на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0428, за [PERSON] - на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0427, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Натомість в позові вказано, що відповідні державні реєстрації підлягають скасуванню на підставі скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень». Отже вимоги позивача про визнання не дійсними: - свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р. на земельну ділянку з кадастровим номером 2610100000:06:002:0426 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,002га, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,0316га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0428, виданого на ім`я [PERSON] , свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.06.2015р. на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,0254га, з кадастровим номером 2610100000:06:002:0427, виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є похідними від передбачуваного позивачем скасування судом рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень». Однак за обставин відмови суду в скасуванні рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в позові відсутні будь-які обґрунтування в скасуванні свідоцтв про право власності та реєстрації прав власності на земельні ділянки 2610100000:06:002:0426, 2610100000:06:002:0427, 2610100000:06:002:0428. Так в ч. 4 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій з обґрунтування позову в частині вимог про визнання недійсним свідоцтв та скасування державних реєстрацій за ними на тій основі, що ці вимоги є похідними із передбачення позивачем можливості скасування судом рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень». Будь-якого обґрунтування позову в частині вимог про визнання недійсним свідоцтв та скасування державних реєстрацій, крім як те, що вони є похідними від передбачення позивачем можливості скасування судом рішення Івано-Франківської\~міської ради\~від 03\~грудня 2014\~року №1599-50\~«Про передачу\~у власність\~та надання\~в користування\~громадянам земельних\~ділянок та\~внесення змін\~до рішень» в позові не зазначено. При цьому позивачем не доведено правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з кадастровим номером 2610100000:06:002:0418 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . По-перше, позивачу не належав весь двоквартирний будинок по [ADDRESS] . По-друге, в судовому засіданні представник відповідача надала перед судом пояснення про те, що відповідач [PERSON] збудувала на відповідній земельній ділянці постійну капітальну споруду. Про знесення капітальної споруди [PERSON] позивач не просив суд і не надав доказів щодо незаконності спорудження [PERSON] капітальної споруди на її земельній ділянці. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 17 січня 2024 року по справі №522/3999/23 нагадав висновки ВП ВС, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Земельні ділянки 2610100000:06:002:0426, 2610100000:06:002:0427, 2610100000:06:002:0428 сформовані внаслідок поділу земельної ділянки 2610100000:06:002:0418, а не виникли внаслідок рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року №1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Отже позивачу не належало право за його позовом ототожнювати державну реєстрацію прав відповідачів на земельні ділянки 2610100000:06:002:0426,\~2610100000:06:002:0427,\~2610100000:06:002:0428 із рішенням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 2610100000:06:002:0418, яку було поділено. Дійсною метою звернення позивача до суду є відібрання земельних ділянок у відповідачів та отримання для себе особисто в майбутньому можливості відвести у своє володіння. При цьому не тільки ділянки, що перебуває під частиною будинку позивача, а і земельної ділянки, що не перебуває під частиною будинку позивача. Так само позивачем не зареєстровано за своєю власність частину будинку, в якому перебуває його квартира, а будинок перебуває в спільній власності позивача та відповідача. Отже позивач не є одноосібним власником будинку по [ADDRESS] , а є лише власником квартири в будинку. В ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону. Отже скасуванню підлягає рішення реєстратора про державну реєстрацію речових прав, а не реєстрація права власності, як це вказано в позові. Так само в ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже у разі скасування рішення державного реєстратора, чи як вказано в позові «реєстрації права власності» відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації. Таким чином\~скасування рішення\~державного реєстратора про реєстрацію земельних ділянок 2610100000:06:002:0426, 2610100000:06:002:0427, 2610100000:06:002:0428 за ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає поновлення реєстрації права власності земельної ділянки 2610100000:06:002:0418. У свою чергу позивач теж не задоволений державною реєстрацією земельної ділянки 2610100000:06:002:0418, але в позові відсутнє оскарження рішення державного реєстратора про реєстрацію прав земельної ділянки 2610100000:06:002:0418. Однак земельна ділянка 2610100000:06:002:0418 передана у сумісну власність відповідачів із комунальної власності. Таким чином скасування рішень реєстраторів призвело б до повернення спірних земельних ділянок до комунальної власності, а не у власність позивача. Отже про скасування рішень реєстратора позивач не просив суд. Скасування державної реєстрації не є способом захисту прав за змістом Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім цього скасування державної реєстрації не призведе до поновлення права позивача, оскільки ділянка підлягатиме поверненню до власності комунальної громади, а не у володіння чи користування позивача. У разі використання способу захисту, що не встановлений законом позивач зобов?язаний довести перед судом неефективність способу захисту, що встановлений законом для його спору та довести ефективність способу захисту, про який просив суд позивач. Положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантують захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). В ст. 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють упевній юрисдикції) є неефективним. «Один спір один процес» це правило, якого Верховний Суд намагається дотримуватися і забезпечувати його через ухвалені правові висновки щодо юрисдикційності спорів. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин в іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права (пункт 51 Постанова ВП ВС, 11.02.20, справа № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду. Постанова ВП ВС, 15.09.2020, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інші). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)), від 23 листопада 2021 року № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 152), від 29 листопада 2023 року (провадження № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 55). За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже саме на відповідну сторону покладено негативні наслідки, пов`язані із невчиненням нею процесуальних дій. Разом з цим відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Так постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22/12/2021 вже надано оцінку обставинам спору щодо передачі у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки площею 0,0604 га по [ADDRESS] і вказано, що це здійснено «… всупереч закону, що порушує права [PERSON] … як власника квартири в цьому будинку…». Отже вже існує судове рішення про визнання незаконними таких дій, ухвалене за участі усіх сторін і даного спору. Вже було скасовано рішення від 18/10/2013 та від 21/03/2014. Однак це не призвело до вирішення спору, оскільки позивач використовував нерелевантні правові підходи і засоби захисту прав. Вирішення вказаного спору не призвело до поновлення права позивача саме з вини позивача та його представників, які не враховували правове регулювання та судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду. Протягом усього часу розгляду даного спору позивач так і не подав суду заяви про приведення свого позову до існуючого правового регулювання та правозастосовної практики Верховного Суду. Також цьому суду належить врахувати, що позивачу вже було відмовлено в позові про визнання права власності на частину земельної ділянки за змістом її попередніх позовів. Однак позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.\~Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права\~та охоронюваного законом інтересу. Водночас\~правові підстави позову\~ це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного\~з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Разом з цим Верховного Суду вказав про те, що «…принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом,\~суд може порушити право на справедливий суд\~як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.\~Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин\~(рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12) …». Так в рішенні від 22/12/2021 вказано: «…Зважаючи на те, що саме на підставі рішення органу місцевого самоврядування набувається право на землю, скасування рішень в даному випадку буде ефективним способом захисту порушеного права. А оскільки земельна ділянка передана у спільну сумісну власність, рішення підлягають скасуванню і в частині співвласника [PERSON] …». Отже незаконність передачі усієї земельної ділянки по [ADDRESS] в будь-який із способів, без врахування факту власності позивача на квартиру вже встановлена судом. Тому позов підлягає задоволенню не з тих підстав, що в ньому вказані, а за фактом ухвалення судового рішення від 22/12/2021, що є обов?язковим для сторін спору, яким передбачено незаконність дій з передачі у власність відповідачів земельної ділянки, які не були власниками квартири чи будинку на час ухвалення рішення з передачі їм земельної ділянки і порушення права позивача, яка вже була власником квартири. Земельну ділянку не може бути поділено на частини, з урахуванням часток відповідачів в праві на будинок, оскільки вони не були власниками квартири чи будинку, а щодо відповідача [PERSON] безпосередньо постановою апеляційного суду було вказано на незаконність передачі їй земельної ділянки щодо факту її спільної власності. Не може бути ухвалено висновку про законність передачі [PERSON] земельної ділянки без скасування постанови апеляційного суду від 22/12/2021, оскільки це б створило конфлікт судових рішень. Ці обставини вже встановлені судовим рішенням і за ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються. Наступні виділ, поділ, розподіл, інверсія, інкорпорування земельної ділянки та речового права на неї, щодо якої вже встановлено незаконність її передачі не призводять до скасування постанови апеляційного суду від 22/12/2021. Тому будь-які дії відповідачів з приводу розвитку їх спору та ускладнення позивачу в оформленні її права на землю є незаконними. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66). Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою». Відповідно до практики Верховного Суду реєстрація речового права не є підставою виникнення речового права. Так в ч. 1 ст. 202 ЦК України вказано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже за умови наявності постанови апеляційного суду від 22/12/2021, в якому безпосередньо вказано, що факт передачі [PERSON] земельної ділянки, навіть з урахуванням факту наявності у неї власності квартиру в будинку, але без врахування прав позивача має наслідком нікчемність правочину з розподілу земельної ділянки, оскільки спрямовано проти змісту судового рішення та виключно на порушення прав позивача. В ч. 2 ст. 215 ЦПК України вказано, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В ч. 1 ст. 228 ЦК України вказано, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. В ч. 2 ст. 228 ЦК України вказано, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Таким чином правочин з поділу земельної ділянки під спірним будинком та в межах площі його обслуговування є нікчемним. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до\~пункту 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Таким чином з урахуванням змісту постанови апеляційного суду від 22/12/2021 попереднє законне володіння спірних земельних ділянок було володіння органу місцевого самоврядування. Правові наслідки нікчемності правочину застосовуються судом самостійно. В рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). Також Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з його практикою вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial