Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

До Славутського міськрайонного суду Хмельницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування поданого позову вказано, що 10.04.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський», та [PERSON] було укладено угоду № 200499954 щодо кредитування. Відповідно до умов Кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 12192,89 грн., з встановленим строком користування з 10.04.2016 по 10.04.2018, а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 23 травня 2016 року згідно з рішенням Правління НБУ України № 14/БТ ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» віднесено до категорії неплатоспроможних, а відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 812 розпочато процедуру виведення ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. 20 липня 2020 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7 БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16, відповідно до якої Позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за Кредитним договором, укладеним із відповідачем. Таким чином, Банк, правонаступником якого є Позивач, виконав свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином, в той же час Відповідач порушив умови Кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк. Станом на 05.05.2025 загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором становить 31392,34 грн., з яких: 10869,41 грн. заборгованість за кредитом; 20522,93 грн. заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів. Крім того, згідно наведених у позові розрахунків, сума збитків з урахуванням 3% річних 2827,89 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 6 864,39 грн. За таких обставин представник позивача звернувся до суду та просив: стягнути з гр. [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість за договором № 200499954 від 10.04.2016 року у загальному розмірі 41 084,62 грн., яка складається з: суми заборгованості - 31 392,34 грн., суми інфляційних втрат - 6 864,39 грн., суми 3% річних - 2 827,89 грн. Крім того, представник позивача просив стягнути з гр. [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 27.05.2025 даній справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 08.07.2025. 08.07.2025 розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача. 17.09.2025 розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача. 17.09.2025 до суду надійшла заява представника відповідача, адвоката Огойка А.А., про часткове визнання позову, з якої слідує, що відповідачем визнається факт укладення кредитного договору № 200499954 10.04.2016 із ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ». Відповідачем на повернення кредитних коштів було сплачено для Банка кошти в сумі 1990 грн, що підтверджується квитанціями № 86 від 04.05.2016 і № 62 від 07.06.2016. Крім того, Відповідач наполягає на застосуванні до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності відповідно до статті 267 ЦК України. Так, за умовами Кредитного договору, Позичальник мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту (тіла) та зі сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за Кредитним договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (10.04.2018). Отже, із застосуванням наслідків спливу позовної давності до задоволення підлягають вимоги Позивача щодо стягнення заборгованості за кредитом (тілом) у загальному розмірі 6599,72 грн, які згідно з Графіком платежів до Кредитного договору передбачалося сплачувати відповідними частинами за період з 10.04.2017 по 10.04.2018. Щодо заборгованості за відсотками за користування кредитом, то в даному випадку Відповідач звертає увагу на тому, що за умовами Кредитного договору нарахування та сплата таких відсотків взагалі не передбачена. Крім того, умови Кредитного договору про сплату Позичальником на користь Банку щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,49 % є нікчемними, оскільки встановлення таких платежів прямо заборонено законом (частина четверта статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції на час укладення кредитного договору). З урахуванням викладеного, відсутні підстави для стягнення з Відповідача заборгованості за комісією. Також представник відповідача зауважує, що між кредитодавцем та позичальником було укладено договір споживчого кредиту, на вказані правовідносини розповсюджуються положення пункту 6 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», за яким з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для стягнення з Відповідача інфляційних втрат за період з 01.03.2020 по 23.02.2024, а також 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 01.03.2020 по 23.02.2024. 30.10.2025 в призначений час в судове засідання з`явився представник відповідача, адвокат Огойко А.А., який підтримав поданий до суду відзив на позов. Представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «ФК «ДІДЖИ ФІНАНС». Таким чином, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10.04.2016 між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] укладено кредитний договір № 20049954, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 12192,89 грн., з встановленим строком користування з 10.04.2016 по 10.04.2018, а Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитному договорі строк. Постановою Національного Банку України від 22.12.2015 № 917/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії проблемних, було віднесено ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії проблемних. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16 встановлено, що Позивач єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за Кредитним договором, укладеним із відповідачем (а.с. 30-45). 20.07.2020 ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору № 7_БМ від 20.07.2020, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведеного 15.06.2020, відповідно до якої позивач є кредитором за кредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем (а.с. 27-29, 49-50). Як зазначає позивач, станом на 05.05.2025 загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за Кредитним договором становить 31392,34 грн., з яких: 10869,41 грн. заборгованість за кредитом; 20522,93 грн. заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом на дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20.07.2020 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору реєстрі кредитних договорів. Разом із тим, як справедливо зазначає представник відповідача, що за умовами Кредитного договору нарахування та сплата таких відсотків взагалі не передбачена. Тому у задоволенні вимоги Позивача про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 20522,93 грн. слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо стягненні із відповідача на користь позивача комісії за обслуговування кредитної заборгованості суд звертає увагу на наступне. Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною Суд звертає увагу на те, що згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року № 496/3134/19, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. За змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що за будь-яких обставин нарахування плати за обслуговування кредиту без зазначення переліку послуг та їх вартості, а також без надання доказів про те, що вказані послуги надавалися відповідачці, суперечить ч.1-2 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а нарахування плати за надання інформації про кредит є безпідставним, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по оплаті за обслуговування кредиту. Щодо стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту, варто зауважити, що представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо стягнення основної суми боргу. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників(частина перша статті 1 ЦК України). Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України). У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові висновки відображені в постанові Верховного Суду по справі № 235/8060/15-ц від 31 січня 2025 р. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року по 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.» Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Надалі карантин неодноразово продовжувався, з 01 липня 2023 року він скасований. Таким чином, строки позовної давності станом на 02 квітня 2020 року призупинились на час карантину. Згідно пунктом 6 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», за змістом якого, у разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем, який звернувся до суду з цим позовом 23.05.2025, пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу по тілу кредиту за період з 10.04.2016 по 05.03.2017. Зазначені позивачем причини пропуску, а саме, тривалий судовий спір щодо правонаступництва в кредитному зобов`язанні, з урахуванням, що лише на початку 2023 року позивачем були отримані оригінали документів, щодо яких відступлено право вимоги (відповідно до постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 66483131 з виконання вказаного судового рішення господарського суду), при цьому з цим позовом звернувся лише в травні 2025 року, суд не вважає поважними. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту за період за період з 10.04.2016 по 05.03.2017 не підлягають задоволенню в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Отже, з 05.04.2017 по 05.04.2018 заборгованість відповідача перед кредитором становить 6599,72 грн. Також до розрахунку заборгованості за основним боргом слід взяти до уваги частково сплачені відповідачем кошти в сумі 1990.00 грн., що підтверджується квитанціями № 86 від 04.05.2016 і № 62 від 07.06.2016 (а.с. 89, 90). Таким чином із відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 4609,72 грн. Крім того, щодо стягнення з відповідача сум інфляційних втрат за період з 23.02.2019 по 23.02.2024 в загальному розмірі 6864,39 грн., а також 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання в загальному розмірі 2827,89 грн., варто звернути увагу на таке. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 в п.43 виснує, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги». Таким чином, з урахуванням того, що між кредитодавцем та позичальником було укладено договір споживчого кредиту, на вказані правовідносини розповсюджуються положення вищезазначеного пункту 6 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», за яким з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. Отже, відсутні підстави для стягнення з Відповідача інфляційних втрат за період з 01.03.2020 по 23.02.2024, а також 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за вказаний період. Таким чином, розрахунок інфляційних втрат здійснюється за наступною формулою: ІІС = (ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Отже, ІІС = (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) = 1.02407809. Інфляційне збільшення: 4609,72 x 1.02407809 - 4609,72 = 110,99 грн. Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: сума 3 % річних = С (сума заборгованості) х 3% х Д (кількість днів прострочення) : 365 : 100. Отже, 3 % річних: з 23.02.2019 по 31.12.2019 = 4609,72 х 3 % х 312 : 365 : 100 = 312 грн.; з 01.01.2020 до 01.03.2020 = 4609,72 х 3 % х 61 : 366 : 100 = 23,05 грн. Загальна сума 3 % річних складає 141,26 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути: 4609,72 грн. основного боргу, 141,26 грн. 3 % річних та 110,99 грн. інфляційні втрати, загальна сума 4861,97 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. З матеріалів справи слідує, що позивачу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у даній справі правову допомогу згідно договору від 15.05.2024 № 15 та додаткової угоди на б/н від 15.02.2024 надавало Адвокатське бюро «Анастасії Міньсковської», вартість наданих послуг складає 7000 грн. (а.с. 23, 24-26, 51). Відповідачу [PERSON] правову допомогу надавав адвокат Огойко А.А. на підставі договору про надання правничої допомогу № 1/06-12/2025 від 12.06.2025. З акту-прийому передачі послуг від 30.10.2025 слідує, що вартість наданих адвокатом послуг складає 12000 грн. Так, відповідно до ч. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов заявлено на суму 41084,62 грн., позов задоволено на суму 4861,97 грн., тобто 11,83 %, таким чином з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 828,1 грн. (7000 х 11,83%); а з позивача на користь відповідача в сумі 10580,4 грн. (12000 х 88,17 %). Відповідно, судовий збір, згідно ст. 141 ЦПК України, також підлягає стягненню із відповідача на користь позивача пропорційно: 286,56 грн. (2422,40 х 11,83% = 286,56). На підставі викладеного та

Outcome: partial