Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 200000 грн., що була спричинена йому внаслідок кримінального правопорушення за ч.1 ст.122 КК України, вчиненого 16.05.2016 [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що 16.05.2016 близько 22-00 год., [PERSON] знаходився у човні на «Орільському» водосховищі, поруч з с.Українське Лозівського району Харківської області, де з використанням риболовних сіток займався незаконним виловом риби. В цей час він помітив, як [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на іншому човні, з метою припинення його протиправної діяльності, знімають його риболовні сітки. [PERSON] підплив до них, розпочав сварку, з вимогою припинення їх законних дій. Коли [PERSON] відмовився виконувати його протиправні вимоги, [PERSON] здійснив з револьверу не менше 6 пострілів в напрямку [PERSON] , заподіявши останньому вогнепальне поранення правої щоки, у вигляді дрібнооскольчатого перелому гілки нижньої щелепи праворуч із забитими ранами, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Вказаними неправомірними діями відповідача [PERSON] , позивачу було завдано моральну шкоду, оскільки він зазнав фізичного болю, було завдано тілесних ушкоджень з порушенням нормального способу життя, який виразився у постійному негативному емоційному стані, психічними стражданнями, тривалого головного болю , підвищенням артеріального тиску, порушенням сну, а також він був змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і для лікування. Цими діями йому також завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, емоційному дискомфорті, приниженні честі, гідності, ускладнень особистого життя, фізичного болю під час прийому їжі. Завдану йому моральну шкоду він оцінюю у 200000 грн. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.08.2023 кримінальне провадження відносно [PERSON] за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, було закрито, [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали з наведених в позові та письмових поясненнях підстав. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, надали відзив на позов в якому зазначили, що позивачем та його представником не надано жодних доказів, які вказують на наявність вини відповідача [PERSON] у заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень позивачу, крім цього, вважають позов про стягнення з відповідача моральної шкоди необґрунтованим та безпідставним за відсутності доказів, в зв`язку з чим просили у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.08.2023 по справі №629/1259/18 було задоволено клопотання обвинуваченого [PERSON] про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі ч.1 ст.49 КК України. [PERSON] , який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України було звільнено від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016221380000068 від 03.06.2016 закрито. У відповідності до обвинувального акту слідує, що 16.05.2016 близько 22-00 год., [PERSON] знаходився на «Орільському» водосховищі, на човні, поруч з селом Українське Лозівського району Харківської області, де займався незаконним виловом риби з використанням риболовних сіток. В цей час він помітив, як [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на іншому човні, з метою припинення його протиправної діяльності, знімають його риболовні сітки. [PERSON] підплив до них, розпочав сварку, з вимогою припинення їх законних дій. Коли [PERSON] відмовився виконувати його протиправні вимоги, у [PERSON] виник умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень з використанням знаряддя злочину револьверу «Safari 820G», серія [NUMBER] , калібру 9 мм спорядженим ним нестандартними патронами з металевими снарядами свинцевими картечиними діаметром 8-8,5 мм, які відносяться до елементів спорядження мисливських патронів до гладкоствольної зброї, виготовлених промисловим способом. Перебуваючи на відстані від 3 до 7 метрів від човна, у якому знаходилися [PERSON] та інші вищезазначені особи, [PERSON] усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, у вигляді заподіяння фізичної шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, з мотиву особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, здійснив вказаного револьверу не менше 6 пострілів в напрямку [PERSON] , в результаті чого один із пострілів влучив у праву щоку останньому. В результаті умисних, протиправних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] було заподіяно вогнепальне поранення правої щоки у вигляді дрібнооскольчатого перелому гілки нижньої щелепи праворуч із забитими ранами, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Дії обвинуваченого [PERSON] кваліфікувалися за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.122 КК України, як такі, що виразилися у нанесені середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Згідно копії картки стаціонарного хворого №1419 КЗОЗ «Лозівське територіальне об`єднання», КЗОЗ «Лозівська центральна районна лікарня», [PERSON] з 17.05.2016 по 25.05.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з діагнозом «Вогнепальне поранення правої щоки». Відповідно до консультаційного висновку стоматологічного відділення КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» поліклінічне відділення від 31.05.2016, у [PERSON] встановлено діагноз «Травматичний дрібнооскольчатий перелом гілки нижньої щелепи праворуч. Чужорідне тіло мілкого генезу». Згідно висновку експерта судово медичної експертизи №343-ЛЗ/17 від 20.10.2017, в якому експерт зазначає, що на підставі даних додаткової судово-медичної експертизи громадянина [PERSON] , 1971 року народження, за матеріалами справи за фактом заподіяння тілесних ушкоджень, враховуючи дані додатково наданої медичної документації, наданого консультативного висновку лікаря рентгенолога ХОБСМЕ, приходжу до висновків, що у нього мало місце перелом гілки нижньої щелепи праворуч із забитими ранами і яке утворилося в результаті дії тупого предмета яким могла бути і куля випущена з якоїсь вогнепальної зброї можливо в строк і за обставин на які вказує потерпілий. За ступенем тяжкості вищевказане вогнепальне поранення з переломом кісток нижньої щелепи це середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я, так як для консолідації перелому необхідний термін понад 21 день. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до частини 1, абзацу 2 частини 3 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно вимог статті 1177 ЦК України, шкода, завдана особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до роз`яснень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди» (з наступними змінами та доповненнями), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ним і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Суд звертає увагу, що кримінальне провадження щодо [PERSON] було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із закінченням строків давності, які є нереабілітуючими обставинами. Тому звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49\~КК України не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду. ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №398/571/15-ц (провадження №61-1059св20) висловлено правову позиція, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. У постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49\~КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284\~КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини шкоду. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі№367/6377/17, від 02.06.2023 року в справі №144/1847/21. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи вищевикладені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду, встановивши причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та настанням шкідливих наслідків для позивача, суд вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним порушенням. Суд бере до уваги, що вчинення кримінального правопорушення, як зазначає позивач, відбулося на «Орільському» водосховищі, де [PERSON] займався незаконним виловом риби за допомогою сіток, а він з метою припинення його противоправної діяльності знімав ці сітки та фактично конфлікт між позивачем та відповідачем, виник на цій підставі. Також суд враховує, що позивач [PERSON] , з метою припинення протиправної діяльності [PERSON] , повинен був повідомити про цей факт до правоохоронних або інших органів, які наділені відповідними повноваженнями для прийняття відповідних дій стосовно припинення протиправної діяльності особи, однак цього не зробив і діяв на власний розсуд, внаслідок чого своїми діями спровокував конфлікт з відповідачем, який і привів до зазначених наслідків. Приймаючи рішення про стягнення завданої позивачу моральної шкоди, суд врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, установлені обставини справи, зокрема те, що позивач за цих обставин діяв на власний розсуд, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування шкоди у сукупності з іншими фактичними обставинами, тяжкість та глибину душевних страждань позивача у зв`язку із ушкодженням здоров`я, періоду лікування, виходячи з міркувань розумності, співрозмірності та справедливості, з урахуванням того, що моральна шкода відшкодовується не з метою збагачення, а носить компенсаційних характер завданим стражданням, приходить до висновку, про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. При цьому суд зазначає, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Також суд бере до уваги, що з наданих доказів, окрім консультативного висновку від 31.05.2016 року, позивачем не долучено інших доказів на підтвердження заподіяної моральної шкоди (рецептів, медичних призначень, документів про витрати на лікування (касових (фіскальних) та товарних чеків), що були б пов`язані з його тривалим лікуванням, розмір витрат на оплату медичних послуг, придбання медикаментів, засобів медичного призначення, тощо). Визначаючи саме такий розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходив з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнав та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідало б завданням та засадам цивільного судочинства, визначеним статтею 2 ЦПК України. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). З огляду на зазначене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов слід задовольнити частково. Згідно з п.6 ч.1 ст.264 та п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору, при зверненні до суду з даним позовом на підставі п.6 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір». Зважаючи на викладене, у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягають стягненню 200 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 1800 грн. відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial