Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, у якому просить виділити кожному із сторін ряд товарів побутового призначення (техніки та меблів) та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 142 423 грн як залишок суми спільно набутих коштів. Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, на вирішення якої просить поставити питання: яка дійсна (ринкова) вартість спірного майна. У клопотанні позивач за первісним позовом просить зобов`язати [PERSON] надати експерту доступ до спірного майна, провадження у справі на час проведення експертизи зупинити. Ухвалою суду від 07.07.2023 відкрито провадження у справі №295/7520/23, розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.08.2023 [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Войдевич О.А., звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Renault Megane, 2008 року випуску, який був придбаний у шлюбі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , грошову компенсацію в розмірі 107 286,00 грн, що є вартістю її 1/2 частки в спільному майні. Ухвалою суду від 16.08.2023 зустрічну позовну заяву [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Войдевич Олеся Анатоліївна, до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль, стягнення грошової компенсації, прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та присвоєно цивільній справі №295/7520/23; здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання, яке призначене на 10:00 годину 15.09.2023 для розгляду справи по суті, підготовчим засіданням. 11.03.2024 до суду надійшла заява позивача за первісним позовом [PERSON] про зменшення позовних вимог, у якій він просить в порядку поділу майна подружжя виділити (в натурі) [PERSON] у власність та визнати за ним право власності на: М`ясорубка Molinex MЕ 626 132 3374,00- грн; Батарея мобільна BaseusBipow 1000 mah Blak (PPOML-10i) 1058,00 грн; Обігрівач повітря Esperanza 699,00 грн; Кавомашина Delonghi 1999,00 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood AT/KAH647PL 3525,00 грн; Мультиварка Tefal RK807D34 4399,00 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood КAН 2099,00 грн; Блендер стаціонарний Kenwood BLP402WH 1999,00 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood Kax720PL 3200,00 грн; Кухонна машина Kenwood KVL8300S 16 799,00 грн; Драбина алюмінієва 3 х секційна багатофункціональна HeltenDW3 Basic 7500,00 грн; Смартфон XiaomiPocoX3 Pro 7498,00 грн; Бритва Philips S1332/41 1 799,00 грн. Всього на суму: 73 947,00 грн. В порядку поділу майна подружжя виділити (в натурі) [PERSON] у власність та визнати за нею право власності на: Морозильна камера BekoRFNE200E20w 8169,00 грн; Пральна машинка SamsungWW70R421XTWDUA 14849,00 грн; Смартфон Huawei P Smart Plus Iris Purple, захисна плівка скло Krazi Huawei P Smart Plus, накладка ColorWay TPU Huawei P smart plus 8246,00 грн; Холодильник Samsung RB 37 J 5220 EF/UA 16 653,00 грн; Сковорідка універсальна Tefal G2540553 898,00 грн; СтайлерRowenta CF 4132 1599,00 грн; Ваги кухонні MagioMG 691 425,00 грн; Ноутбук AsusX512JPBQ077 Grey 21999,00 грн; Ваги напільні TefalPP1153V0 379,00 грн; Сковорідка для млинців Rondell 249,00 грн; Смартфон Apple iPHONE 11 64 GB 22999,00 грн; Настільна лампа NomiTubeL10 499,00 грн; Всього на суму: 96 964,00 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 142 423 грн як залишок суми спільно набутих коштів. Судові витрати поділити порівну. 18.03.2024 позивач за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 101 480,00 грн, що є вартістю 1/2 частки в спільному сумісному майні колишнього подружжя, а саме автомобіля марки Renault Megane, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1390 см куб, сірого кольору з номером кузова VIN [NUMBER] , станом на день відчуження 21.01.2023; зарахувати вартість 1/2 частки автомобіля марки Renault Megane, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1390 см куб, сірого кольору з номером кузова VIN [NUMBER] , в розмірі 101 480,00 грн, у вартість іншого майна, яке буде встановлено з визначенням дійсної вартості та виділено для [PERSON] в рамках первісного позову про поділ майна подружжя; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 23.05.2024 заяву [PERSON] від 11.03.2024 про зменшення позовних вимог за первісним позовом прийнято до розгляду; заяву [PERSON] від 18.03.2024 про зменшення позовних вимог за зустрічним позовом прийнято до розгляду. Під час розгляду справи по суті в судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов з урахуванням зменшених позовних вимог та узгодженої сторонами вартості спільного майна, що підлягає поділу, проти зустрічного позову заперечили.. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та узгодженої сторонами і визначеної експертом вартості спільного майна. Вислухавши пояснення позивача за первісним позовом і представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 10.08.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 30.03.2023 (т.1 а.с.73-74). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно з ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі, у відповідності до заяви про зменшення позовних вимог (т.2, а.с.88), яка була прийнята судом до розгляду та уточнена позивачем за первісним позовом у судовому засіданні 23.05.2025 (протокол судового засідання, т.2, а.с.122), є: Мясорубка Molinex MЕ 626 132; Батарея мобільна BaseusBipow 1000 mah Blak (PPOML-10i) грн; Обігрівач повітря Esperanza; Кавомашина Delonghi; Насадка для кухонної машини Kenwood AT/KAH647PL; Мультиварка Tefal RK807D34; Насадка для кухонної машини Kenwood КAН; Блендер стаціонарний Kenwood BLP402WH; Насадка для кухонної машини Kenwood Kax720PL; Кухонна машина Kenwood KVL8300S; Драбина алюмінієва 3 х секційна багатофункціональна HeltenDW3 Basic; Смартфон XiaomiPocoX3 Pro; Бритва Philips S1332/41, які [PERSON] просить виділити йому у власність, та: Морозильна камера BekoRFNE200E20w; Пральна машинка SamsungWW70R421XTWDUA; Смартфон Huawei P Smart Plus Iris Purple, захисна плівка скло Krazi Huawei P Smart Plus, накладка ColorWay TPU Huawei P smart plus; Холодильник Samsung RB 37 J 5220 EF/UA; Сковорідка універсальна Tefal G2540553; СтайлерRowenta CF 4132; Ваги кухонні MagioMG 691; Ноутбук AsusX512JPBQ077 Grey; Ваги напільні TefalPP1153V0; Сковорідка для млинців Rondell; Смартфон Apple iPHONE 11 64 GB; Настільна лампа NomiTubeL10, які в порядку поділу майна подружжя первісний позивач просить виділити [PERSON] , а також грошові кошти, з яких 142423,00 грн первісний позивач просить стягнути з [PERSON] як залишок суми спільно набутих коштів. Також, за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , предметом спору про поділ майна подружжя є грошова компенсація у розмірі 101 480,00 грн, що є вартістю 1/2 частки в спільному сумісному майні колишнього подружжя, а саме автомобіля марки Renault Megane, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1390 см куб, сірого кольору з номером кузова VIN [NUMBER] , станом на день відчуження 21.01.2023. Сторонами фактично не заперечується придбання вказаного майна під час перебування у шлюбі за час спільного проживання, окрім Смартфону Apple iPHONE 11 64 GB, який як стверджує [PERSON] , придбавався зовсім іншою особою ( [PERSON] ) для власного користування, лише з використанням бонусної картки [PERSON] у магазині COMFI ТОВ "Комфі Трейд". Також, відповідачем за первісним позовом стверджується, що частина цього майна, із заявленого до поділу, у неї відсутнє, а саме: смартфон XiaomiPocoX3 Pro та бритва Philips S1332/41, та що це майно знаходиться у позивача за первісним позовом; мультиварка Tefal RK807D34 купувалася 19.06.2021 її матір`ю та за кошти останньої, а також перебуває у володінні і користуванні її матері, хоча і придбавалось з використанням бонусної картки [PERSON] у магазині COMFI ТОВ "Комфі Трейд"; стососовно стайлера Rowenta CF 4132, [PERSON] стверджує, що купували його 03.04.2021 на подарунок донці і наразі знаходиться у особистому користуванні останньої. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. За доводами [PERSON] , наведеними у відповіді на відзив (т.1, а.с.108-110) та відзиві на зустрічну позовну заяву (т.1, а.с.194-196) про те, що автомобіль марки Renault Megane, 2008 року випуску, був придбаний за його особисті кошти, отримані ним від продажу майна, набутого до укладення шлюбу. Проте, жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження того, що автомобіль марки Renault Megane, 2008 року випуску, який був придбаний у шлюбі, та відчужений [PERSON] 21.01.2023, був придбаний за особисті кошти останнього, отримані ним від продажу майна, набутого до укладення шлюбу - матеріали справи не містять. Доводи первісного позивача про те, що він мав значно більший дохід ніж відповідач за первісним позовом, не заслуговують на увагу, адже, при наявності у справі банківських виписок щодо надходження різного роду виплат на рахунки [PERSON] , в матеріалах справи відсутня інформація про доходи як відповідача, так і позивача. Таким чином, суд приходить висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо придбаного сторонами у шлюбі автомобіля марки Renault Megane, 2008 року випуску, який в подальшому був відчужений, залишається непохитною. З приводу доводів відповідача за первісним позовом про те, що стайлер Rowenta CF 4132, [PERSON] був придбаний 03.04.2021 у подарунок донці і наразі знаходиться у особистому користуванні останньої, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 174 СК України майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини. Закон зобов`язує батьків передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. (ч. 1 ст. 176 СК України). Отже, питання права власності дитини на речі придбані батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини, чітко визначено: дитячі речі - це об`єкт права власності самої дитини. Дитячі речі як окремий об`єкт належать виключно дитині, тому вони завжди мають слідувати за дитиною як в юридичному, так і в фактичному розумінні. Юридичним фактом, який зумовлює виникнення у дитини права власності, є передача певної речі у її користування. Тобто якщо певна річ подарована дитині на день народження тощо, право власності дитини на неї є незаперечним, як таке, що виникло на підставі договору дарування. Доводи сторони відповідача за первісним позовом про те, що стайлер Rowenta CF 4132 є власністю доньки, оскільки ця річ придбавалась для неї, не підтверджені жодними доказами та не ґрунтуються на вимогах закону. Таким чином, ця річ не є власністю доньки і тому таке майно є спільним сумісним майном подружжя сторін та підлягає поділу між ними. Проте, суд враховує, що у даному випадку, [PERSON] стверджує про відсутність у її володінні і користуванні даного майна - стайлера Rowenta CF 4132. З приводу встановлення обсягу майна, що підлягає поділу між сторонами в межах даного спору, суд виходить із наступного. Як вже зазначалось вище, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. (ст. 68 СК України) За змістом частин 1 та 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд звертає увагу, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див: пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц); постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. При цьому дії учасників як цивільних так і сімейних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). Позивачем за первісним позовом не подано до суду жодного доказу на підтвердження того, що заявлене ним до поділу майно було в наявності на час припинення спільного ведення господарства або розірвання шлюбу. Разом із тим, відповідачем за первісним позовом послідовно як у відзиві на позовну заяву, так і в усних поясненнях представника в засіданні стверджувалось про те, що частина майна із заявленого до поділу, у неї відсутнє, а саме: смартфон XiaomiPocoX3 Pro та бритва Philips S1332/41, та що це майно знаходиться у позивача за первісним позовом; мультиварка Tefal [NUMBER] купувалася матір`ю [PERSON] для власного користування і відсутня у [PERSON] ; також відсутній у неї стайлер Rowenta CF 4132 та ваги кухонні MagioMG 691, які вийшли з ладу та були викинуті в сміття. Отже, враховуючи такі заперечення відповідача за первісним позовом, слід констатувати, що позивачем за первісним позовом не доведено наявності цього майна як на час припинення спільного ведення господарства та/або припинення спільного проживання так і на час розірвання шлюбу, а тим більше на час звернення позивача з цим позовом до суду, адже відповідач заперечує наявність у неї цього майна, а в судовому засіданні не здобуто достовірних та достатніх доказів на підтвердження перебування цього майна у [PERSON] . Будь-яких підстав стверджувати про недобросовісність поведінки відповідача за первісним позовом у зв`язку із зазначеними її доводами, у суду немає. При цьому, наявність у себе бритви Philips S1332/41 [PERSON] під час розгляду справи не заперечував. З огляду на викладене, смартфон XiaomiPocoX3 Pro, мультиварка Tefal RK807D34, стайлер Rowenta CF 4132 та ваги кухонні MagioMG 691 а також грошові кошти в сумі 142423,00 грн підлягають виключенню з обсягу майна, що підлягає поділу між сторонами, адже відсутні визначені законом підстави для його поділу як такого, що було в наявності на час припинення сторонами спільного ведення господарства та/або розірвання шлюбу. Таким чином, поділу між сторонами в межах даного спору підлягає майно за виключенням вищевказаного, при цьому, при визначенні вартості майна суд виходить з пояснень сторін. Відтак, ураховуючи інтереси обох сторін спірних правовідносин щодо порядку подальшого користування та розпорядження майном, ураховуючи ознаку неподільності кожного об`єкту майна, яке є предметом спору та підлягає поділу, - суд вважає, що в порядку поділу майна, з урахуванням визначеної сторонами його вартості, слід виділити позивачу [PERSON] та визнати за ним право власності на таке майно: М`ясорубка Molinex MЕ 626 132 1687,00 грн; Кавомашина Delonghi 9999,00 грн; Батарея мобільна BaseusBipow 1000 mah Blak (PPOML-10i) 529,00 грн; Обігрівач повітря Esperanza 349,50 грн; Драбина алюмінієва 3 х секційна багатофункціональна HeltenDW3 Basic 3000,00 грн; Бритва Philips S1332/41 899,50 грн. Ваги напільні TefalPP1153V0 189,50 грн; Сковорідка універсальна Tefal G2540553 449,00 грн; Морозильна камера BekoRFNE200E20w 4000,00 грн, Смартфон Huawei P Smart Plus Iris Purple, захисна плівка скло Krazi Huawei P Smart Plus, накладка ColorWay TPU Huawei P smart plus 4123,00 грн Всього на суму: 25225,50 грн. Натомість в порядку поділу майна подружжя виділити (в натурі) [PERSON] у власність та визнати за нею право власності на наступне майно з переліку визначеного до поділу у даній справі: Пральна машинка SamsungWW70R421XTWDUA 7424,50 грн; Холодильник Samsung RB 37 J 5220 EF/UA 7500,00 грн; Ноутбук AsusX512JPBQ077 Grey 10999,50 грн; Сковорідка для млинців Rondell 249,00 грн; Настільна лампа NomiTubeL10 249,50 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood AT/KAH647PL 1762,50 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood КAН 359 Gl 1049,50 грн; Блендер стаціонарний Kenwood BLP402WH 999,50 грн; Насадка для кухонної машини Kenwood Kax720PL 1600,00 грн; Кухонна машина Kenwood KVL8300S 8399,50 грн; Всього на суму: 40233,50 грн. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18 (провадження № 61-13536св23). Тому, при поділі майна, не зважаючи на запропоновані сторонами варіанти поділу, суд виходить із того, що частина майна знаходиться в помешканні [PERSON] та використовується нею і є звичними для неї в побуті, тому ці речі підлягають виділенню саме відповідачу за первісним позовом, проте, частина майна в тому числі, й призначена для приготування їжі, має бути виділена в натурі також позивачу за первісним позовом, з урахуванням рівноцінного та справедливого поділу між сторонами майна, зокрема, речей за їх цільовим призначенням, враховуючи інтереси сторін та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20.02.2014). Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та про задоволення зустрічного позову. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ч.1 ст. 209 ЦПК України) Виходячи з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 671,20 грн витрат по сплаті судового збору та 3867,76 грн судових витрат на автотоварознавчу експертизу, а також повернути [PERSON] з державного бюджету судовий збір у сумі 413,25 грн, сплачений відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №5 від 13.06.2023 на суму 2198,52 грн.

Outcome: partial