Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

І. Фактичні обставини справи Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] та до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно їхнього неповнолітнього сина - [PERSON] . Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб. В шлюбі у них народився син [PERSON] [INFO] . 28.02.2024 рішенням Іваничівського Районного суду по справі №156/90/24 дитину було відібрано від батьків без позбавлення батьківських прав, суд вирішив стягувати аліменти з батьків починаючи з 23.01.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Батьків проінформовано, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини обома батьками, суд за їхньою заявою, підтвердженою сукупністю зібраних доказів, може постановити рішення про повернення їм дитини. На період відібрання від батьків виконавчим комітетом Поромівської сільської ради [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та згідно з розпорядженням Володимирської РВА № 76 від 08.07.2024 року з 10.07.2024 року його влаштовано до прийомної сім`ї [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За час, що дитина проживає в прийомній сім`ї, мати рідко телефонує до дитини та періодично цікавиться станом здоров`ям. Проживає зі своїм новим співмешканцем в однокімнатній квартирі, влаштувалася на роботу, але дохід та прожиткова територія не дозволяє повернути сина до матері. Батько [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , життям та успіхами у школі сина не цікавиться. За рік, який минув, батьку не вдалося покращити умови проживання для подальшого піклування про сина. Будинок та прибудинкова територія у занедбаному стані, у будинку брудно, холодно, брудний посуд та запах сигарет. Сім`я [PERSON] перебуває в скрутному матеріальному становищі. Рішенням Виконавчого комітету від 28 квітня 2025 року №55 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . У зв`язку з такими обставинами представник позивача просить постановити рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їхнього неповнолітнього сина [PERSON] . ІІ. Позиції учасників справи Представник позивача [PERSON] в судовому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Заразом зазначив, що неповнолітній [PERSON] на даний час продовжує проживати у прийомній сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Зі слів дитини у прийомній сім`ї йому добре, проживати з батьками [PERSON] не бажає. Крім того, в судовому засіданні доповнив, що [PERSON] станом на сьогодні посварилась із своїм співмешканцем, який її прогнав з квартири, тому їй самій ніде жити. Просила орган опіки допомогти із пошуками житла. 14.10.2025 від [PERSON] надійшла заява про проведення судового засідання без його участі та визнання позовних вимог. 14.10.2025 від [PERSON] надійшла заява про проведення судового засідання без її участі та визнання позовних вимог. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 03.07.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. 21.08.2025 року відкладено підготовче засідання та продовжено строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі. 24.09.2025 року відкладено підготовче засідання та продовжено строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі. Ухвалою суду від 14.10.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 23.09.2025 року належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи відповідачі не з`явилися. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі скористалися наданим їм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявили клопотання про розгляд справи без їхньої участі. Відтак, підстави для відкладення розгляду справи відсутні. ІV. Фактичні обставини встановлені судом Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 27.11.2015 року розірвано. Рішення набрало законної сили 14.12.2015 (а.с.11). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (а.с.10). Відповідно до судового рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 28.02.2024 року, яке набрало законної сили 09.04.2024, задоволено позов Органу опіки та піклування Поромівської сільської ради до [PERSON] та [PERSON] про відібрання неповнолітньої дитини у батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Судом вирішено: відібрати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] та матері [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав; передати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] органу опіки та піклування виконавчого комітету Поромівської сільської ради для подальшого влаштування; стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на користь неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на його утримання, на його особистий рахунок, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України, в розмірі (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць суд допустив до негайного виконання. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 3 028,00 грн., тобто по 1 514,00 грн. з кожного. Суд роз`яснив, що відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини обома батьками, суд за їхньою заявою, підтвердженою сукупністю зібраних доказів, може постановити рішення про повернення їм дитини (а.с. 9). Згідно з рішенням виконавчого комітету Поромівської сільської ради Володимирського району Волинської області від 25.04.2024 року № 44 [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с.6). Рішенням Виконавчого комітету від 28 квітня 2025 року № 55 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] (а.с.8). З висновку виконавчого комітету Поромівської сільської ради Володимирського району Волинської області про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] слідує, що на період відібрання [PERSON] , [INFO] від батьків, згідно рішення № 44 від 25.04.2024 року виконавчого комітету Поромівської сільської ради було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, згідно з розпорядженням Володимирської РВА № 76 від 08.07.2024 року з 10.07.2024 року його влаштовано до прийомної сім`ї [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За час, що дитина проживає в прийомній сім`ї, мати рідко телефонує до дитини та періодично цікавиться станом здоров`ям. Проживає зі своїм новим співмешканцем в однокімнатній квартирі, влаштувалася на роботу, але дохід та прожиткова територія не дозволяє повернути сина до матері. Батько [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , життям та успіхами у школі сина не цікавиться. За рік, який минув, батьку не вдалося покращити умови проживання для подальшого піклування сина. Будинок та прибудинкова територія у занедбаному стані, у будинку брудно, холодно, брудний посуд та запах сигарет. Сім`я [PERSON] перебуває в скрутному становищі (а.с.7). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не скористалися своїм правом та не подали до суду відзиву на позовну заяву. Від кожного з них до суду надійшли заяви про проведення судового засідання без їх участі та визнання позовних вимог. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). VІ. Висновки Суду Заслухавши представника позивача та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В даних правовідносинах, для суду є безспірним, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому\~Конституцією України. Однак, з іншої сторони обов`язковому дослідженню судом підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції про права дитини (далі Конвенція)). Встановлюючи правомірність втручання в право відповідачів на сімейне життя, суд, розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в ст. 29 Декларації, згідно із якими: кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи; при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. В даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами\~Сімейним кодексом України\~(статті 164-167). Під час розгляду справи судом встановлено та не спростовано відповідачами, що вони ухиляються від участі у вихованні сина, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, що свідчить про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов`язків. Таке, виходячи із положень\~статей 164-167 СК України, є підставою для позбавлення відповідачів батьківських прав. У даному випадку, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Суд знаходить підставним, що втручання у право відповідачів спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини. У даному випадку при втручанні у право відповідачів вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. В цій ситуації суд зобов`язаний дослідити найважливіше і найскладніше питання: наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачів щодо зміни свого відношення до виховання дитини, без позбавлення батьківських прав (пункт 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Суд виходить з того, що на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав одного з батьків щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі «Мамчур проти України»). Оцінюючи можливість забезпечення якнайкращих інтересів дітей, в даній справі суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. Зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, пасивну поведінку відповідачки, суд розцінює як ухилення від виховання нею дітей, свідоме нехтування нею своїми обов`язками і небажанням виконувати їх, що є правовою підставою можливості позбавлення батьківських прав. В ситуації, що розглядається, судом береться до уваги те, що неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] за рішенням суду відібрано у батька [PERSON] та матері [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав, а за період проживання дитини у прийомній сім`ї мати [PERSON] рідко телефонує до дитини, час від часу цікавиться його станом здоров`ям; дохід та прожиткова територія не дозволяє повернути сина до матері. Батько [PERSON] життям та успіхами у школі сина не цікавиться, не вдалося покращити умови проживання для забезпечення піклування про сина; будинок та прибудинкова територія у занедбаному стані, у будинку брудно, холодно, брудний посуд та запах сигарет. Сім`я [PERSON] перебуває в скрутному становищі. Відповідачі під час розгляду справи жодним чином не продемонстрували суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною, і в такій ситуації, на думку суду, без бажання відповідачів держава позбавлена можливості посприяти їм у виконанні своїх батьківських обов`язків, у їх відновленні та зміцненні сім`ї. Також, важливим для суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідачів, відносини, які склались між [PERSON] і [PERSON] та сином [PERSON] не зміняться в бік розлучення їх з дитиною, які разом з ним не проживають. Важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батьків, оскільки батьки з сином не проживають, так само даний захід не виключає можливості побачення батьків з дитиною. Позбавлення батьківських прав відповідачів фактично і суттєво не змінить ситуацію між батьками та дитиною, яка склалася та існує протягом тривалого часу. Як підсумок аналізу елементів, які впливають на визначення «якнайкращих інтересів дитини» суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам дитини і надалі зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію її прав. Суд наголошує, що захід, який застосовується, не є безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому\~ст. 169 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову Органу опіки\~та піклування\~Поромівської сільської\~ради Володимирського\~району Волинської\~області з наведених вище мотивів та підстав, що у даному випадку відповідатиме найкращим інтересам дитини [PERSON] . Відтак, позов підлягає до повного задоволення. VIІ. Розподіл судових витрат Орган опіки та піклування Поромівської сільської ради Володимирського району Волинської області подав позовну заяву з двома вимогами немайнового характеру. Отже, сплаті підлагала сума судового збору у розмірі 6 056,00 гривень. Разом з тим, Орган опіки та піклування Поромівської сільської ради, на підставі п. 12 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання позову про захист прав неповнолітньої особи. Про наявність інших понесених судових витрат сторона позивача не повідомляла. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Загальні правила розподілу судових витрат між сторонами визначені положеннями ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку із повним задоволенням позову з кожного з відповідачів на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі по 3028,00 гривень.

Outcome: approved