Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

29 травня 2025 року позивач звернулася до суду з позовом до Костянтинівської територіальної громади Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на нерухоме майно. У позовній заяві посилалася на те, що [PERSON] була власником житлового будинку з господарськими прибудовами: сарай, літня кухня, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади ( раніше Себинської сільської ради), відповідно до договору купівлі - продажу від 08.04.1992 посвідченого державним нотаріусом Себинської державної нотаріальної контори Сарян Н.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 26. 13 липня 2017 року [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстровано за реєстровим номером 350 (далі Заповіт № 350 від 13.07.2017). Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] та [PERSON] весь належний їй вищезазначений будинок в рівних частинах. [INFO] [PERSON] померла, про що 27.05.2024 складено відповідний запис № 451 (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 24.10.24 Вознесенським відділом реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими прибудовами: сарай, літня кухня, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади. Відповідно до складеного заповіту спадкоємцями є позивач та [PERSON] , інших спадкоємців не має. 04 листопада 2024 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М. з заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 97/2024 на підставі моєї заяви про прийняття спадщини та зазначеного заповіту № 350 від 13.07.2017. 13 березня 2025 приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М. надала роз`яснення № 56/01-16, «Щодо надання роз`яснення норм чинного законодавства», яким позивачу роз`яснено, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище будинок з господарськими спорудами зазначивши наступне: 1)спадкоємець за заповітом [PERSON] подав до приватного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на мою користь; 2)у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з господарськими прибудовами: сарай, літня кухня, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади (раніш Себинської сільської ради) - не зареєстроване; 3)договір купівлі - продажу спадкового будинку від 08.04.1992 неможливо прийняти у якості правовстановлюючого документу на житловий будинок з декілька причин: -власником (покупцем) зазначена « [PERSON] », тоді як в свідоцтві про смерть померла [PERSON] ; -в договорі не зазначена адреса будинку, який відчужувався за цим договором; -договір посвідченого державним нотаріусом Себинської державної нотаріальної контори, тоді як печатку проставлено Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Враховуючи зміст роз`яснення приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М. від 13.03.2025 № 56/01-16 позивач не може отримати свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади (раніш Себинської сільської ради) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За таких обставин позивач просила визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] . Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі та просила позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позовних вимог. У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення про розгляд справи у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх письмовими доказами суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла [PERSON] померла, про що 27.05.2024 складено відповідний запис № 451 (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 24.10.24 Вознесенським відділом реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої зокрема входить: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: сарай, літня кухня, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади (раніше Себинської сільської ради), Миколаївського району, Миколаївської області, який належав їй на підставі договору купівлі - продажу від 08.04.1992 року посвідченого секретарем Себинської державної нотаріальної контори Сарян Н.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 26. 13 липня 2017 року [PERSON] склала заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області та зареєстровано за реєстровим номером 350 , за яким заповіла [PERSON] та [PERSON] весь належний їй вищезазначений будинок в рівних частинах. Як видно із спадкової справи розпочатої до майна померлої [INFO] [PERSON] , спадщину (за заповітом) після її смерті прийняла позивач, інший спадкоємець за заповітом [PERSON] подав до приватного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Відомостей про існування осіб, що мали б право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Матеріали спадкової справи містять заповіт [PERSON] про який згадувалося вище. Заповіт не визнавався недійсним у порядку статті 1257 ЦК України, вказаний заповіт є чинним. Таким чином позивач є єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Разом з тим 13 березня 2025 приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М. надала роз`яснення № 56/01-16, «Щодо надання роз`яснення норм чинного законодавства», яким позивачу роз`яснено, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище будинок з господарськими спорудами зазначивши наступне: 1)спадкоємець за заповітом [PERSON] подав до приватного нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на мою користь; 2)у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на житловий будинок з господарськими прибудовами: сарай, літня кухня, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади (раніш Себинської сільської ради) - не зареєстроване; 3)договір купівлі - продажу спадкового будинку від 08.04.1992 неможливо прийняти у якості правовстановлюючого документу на житловий будинок з декілька причин: -власником (покупцем) зазначена [PERSON] , тоді як в свідоцтві про смерть померла [PERSON] ; -в договорі не зазначена адреса будинку, який відчужувався за цим договором; -договір посвідченого державним нотаріусом Себинської державної нотаріальної контори, тоді як печатку проставлено Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Дослідивши договір купівлі-продажу будинку від 08.04.1992 року посвідчений секретарем Себинської державної нотаріальної контори Сарян Н.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 26, суд приходить до висновку, що вказаний договір дійсно має недоліки, вказані у роз`ясненні нотаріуса, однак вказані недоліки можливо усунути перевіривши обставини відповідними доказами під час судового розгляду. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з господарськими прибудовами: сарай, літня кухня, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на землі Костянтинівської територіальної громади (раніш Себинської сільської ради). В зазначеному договорі ім`я покупця помилково вказано С!тлана, а саме пропущено литеру «в», а замість букви «і» поставлено знак оклику, що не було перешкодою для реєстрації Договору та визначення права власності за покупцем [PERSON] . Договір було посвідчено секретарем Себинської державної нотаріальної контори Сарян Н.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 26, вказівка в тексті договору на те що договір нібито посвідчено нотаріусом Себинської державної нотаріальної контори, викликана тим що договір виконано на стандартному для того часу бланку виготовленому у Новоодеській друкарні, який було створено саме для використання нотаріусами. Не маючи інших бланків секретар сільської ради виклала договір купівлі продажу на такому бланку і посвідчила його. 20 квітня 1992 Договір № 26 від 08.04.1992 та право власності [PERSON] ( російською « [PERSON] ») було зареєстровано у Вознесенському бюро технічної інвентаризації, у відповідності до діючого на той час порядку реєстрації нерухомого майна, а саме: Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 та погодженого з Верховним Судом У PCP 15 січня 1966 (далі Інструкція від 31.01.1966) Згідно до реєстрового запису на Договорі № 26 від 08.04.1992 вказаний в цьому документі житловий будинок (домоволодіння) у цілому зареєстровано Вознесенським бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] та записано за реєстровим №357 20.04.1992. У Техничному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] , інвентарний номер 49, реєстровий номер 357 Вознесенським бюро технічної інвентаризації, відповідно до діючого на той час законодавства України, внесено зміни власника будинку, а-саме з попереднього власника - [PERSON] - доля «0», на [PERSON] - доля «1». Договір № 26 від 08.04.1992 сторонами не оскаржувався та був зареєстрований у відповідності до законодавства України, яке діяло на той час. Як стверджує позивач [PERSON] проживала у житловому будинку, користувалась та володіла будинком на свій розсуд, від відповідача не надійшло жодних заперечень цієї обставини. За таких обставин, суд вважає доведеним, що з [INFO] померла [PERSON] була власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами: сарай, літня кухня, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і розташований на території Костянтинівської територіальної громади ( раніше Себинської сільської ради), а саме з моменту Державної реєстрації Договору № 26 від 08.04.1992 у Вознесенському бюро технічної інвентаризації. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1235\~ЦК України надається право заповідачу на призначення спадкоємців. Згідно ст.ст.\~1223,\~1245\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 Цього Кодексу, на загальних підставах. За правилами ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкування за заповітом чи за законом, в тому числі і обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця. У зв`язку з чим, такі особи мають реалізувати своє право шляхом здійснення визначених законом дій щодо прийняття спадщини, та, відповідно, або можуть відмовитися від реалізації нього, в тому числі не вчиненням дій, направлених на прийняття спадщини у визначеному законом порядку. Згідно ч.1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. За роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на нерухоме майно в тому числі: у випадку наявності заповіту - до осіб, що визначені у заповіті, а за його відсутності - до спадкоємців за законом у порядку черговості. За відсутності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину, або у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину спадкоємець має право пред`явити вимоги про визнання права на спадщину у судовому порядку за правилами позовного провадження. У силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Потреба у застосуванні такого способу виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджено відповідними доказами, не визнається іншими особами або ними оспорюється (пункт 37 Постанови № 5 Пленуму ВССУ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Отже, у разі втрати, пошкодження, відсутності, або наявності недоліків правовстановлюючого документу на ім`я спадкодавця, та неможливістю у зв`язку з цим отримати свідоцтва про право на спадщину за законом, права спадкоємців можуть бути захищені в судовому порядку у спосіб, визначений ст. 392 ЦК України. Згідно з п. 4.20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України ,,Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до цього Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі оригіналів правовстановлюючих документів. Згідно положень ч.4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України, суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, визнання права власності за позивачем на спадкове майно не порушить прав інших осіб. За клопотанням позивача судові витрати покласти на неї.

Outcome: approved