Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до суду з позовом в інтересах держави та територіальної громади м. Одеси в особі КНП «Міська клінічна лікарня №11» в якому просить стягнути з [PERSON] на користь КНП «Міська клінічна лікарня №11» заподіяну майнову шкоду у розмірі 28999,20 грн. При цьому позивач посилається на те, що 15 жовтня 2022 року близько 15 годин 25 хвилин, водій [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Golf», н/з [NUMBER] , у світлу пору доби, при достатній видимості, в умовах сухої проїзної частини, рухався по вул. Фонтанська Дорога, зі сторони вул. Каманіна в напрямку 6-ї станції Великого Фонтану, у Київському районі м. Одеси. В цей же час, у зустрічному напрямку, керуючи технічно справним мотоциклом марки «Honda NC700», н/з [NUMBER] , рухався водій [PERSON] . Перебуваючи на регульованому перехресті вул. Фонтанська дорога вул. Посмітного вул. Чубаївська, водій [PERSON] , перед початком маневру повороту ліворуч, у напрямку вул. Чубаївська, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, при виконанні маневру повороту ліворуч з виїздом на зустрічну смугу, не надавши перевагу мотоциклу, який на зелений сигнал світлофору рухався у зустрічному напрямку, почав здійснювати маневр повороту та в межах смуги руху мотоциклу правою передньою бічною частиною керованого ним автомобіля допустив зіткнення з передньою частиною мотоциклу марки «Honda NC700», під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної події, водію мотоциклу [PERSON] , спричиненні середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дії водія автомобіля марки «Volkswagen Golf», н/з [NUMBER] , [PERSON] не відповідали вимогам п.п.1,5, 2.3(б), 10.1, 16.6 «Правил дорожнього руху» України, що створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку. Вказані обставини були встановлені у кримінальному провадженні № 12022162480001254 за підозрою [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України. Згідно повідомлення КНП «Міська клінічна лікарня №11» від 18.11.2022, встановлено, що на лікування [PERSON] було витрачено бюджетні кошти у розмірі 28999,20 грн. за 24 дня перебування на стаціонарному лікуванні з 15.10.2022 по 08.11.2022, чим завдано матеріальну шкоду у вигляді реальних збитків. 29.11.2024 генеральним директором КНП «Міська клінічна лікарня №11» - М.Турчин надано до суду заяву про підтримання позову та прохання слухати справу без участі. 02.05.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав мотиви своєї незгоди із позовними вимогами. Зазначив, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, що на момент скоєння ДТП, а саме 15.10.2022 його відповідальність була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.209163577 від 25.05.2022 року, а тому особою, зобов`язаною на відшкодування, внаслідок заподіяних відповідачем у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є ПрАТ СК «ПЗУ Україна». За вказаним полісом страхова сума за шкоду, заподіяну майну складає 130 000,00 грн., за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 260 000,00 грн, розмір франшизи 0,00 грн. Відповідно заяви на приєднання «Легкий захист» № DC.EP.209163577 від 25.05.2022 р., ліміти вищевказаного полісу № ЕР.209163577 збільшено відповідно на 100 000,00 грн. у частині відшкодування за шкоди майно, та на 10 000,00 грн. в частині відшкодування шкоди заподіяної життю і здоров`ю. Також відповідач посилався на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) та на інші постанови Верховного суду з вказаних правовідносин. Посилався на ст. 51 ЦПК України, за якою, право на звернення до суду із клопотанням про залучення співвідповідача та/чи заміну на належного відповідача має виключно позивач. Окрім того, просив суд звернути увагу на те, що відповідно до вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», представник прокуратури належним чином необґрунтував представництво інтересів держави у суді, при цьому відповідач вже надавав вказані аргументи і докази під час попереднього розгляду даної справи судами першої і апеляційної інстанції. 19.05.2025 Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, в якій підтвердив свої доводи, посилався на постанову Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, зазначив, що не отримав додатки до відзиву на позов (поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.209163577 від 25.05.2022 року та заяви на приєднання «Легкий захист» № DC.EP.209163577 від 25.05.2022 року). Зазначив, що саме [PERSON] є належним відповідачем по справі, зазначаючи ст. 51 ЦПК України. 25.06.2025 року прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси звернувся до суду із клопотанням про залучення співвідповідача, яким просив залучити у справу співвідповідача Приватне акціонерне Товариство «ПЗУ Україна». Клопотання обґрунтоване тим, що на момент скоєння ДТП, а саме 15.10.2022 цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР.209163577 від 25.05.2022 року, та відповідно до заяви на приєднання «Легкий захист» № DC.EP.209163577 від 25.05.2022 року. Також клопотання обґрунтоване практикою Верховного суду наведеною у постанові по справі №752/27457/21 від 01.03.2023, № 496/2319/19 від 19.04.2023, та зазначає на постанову Великої палати Верховного суду від 14.12.2021у справі 147/66/17, згідно якої суд відступив від висновку Верховного суду України викладену у постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. 29.10.2025 у судовому засіданні представник Київської окружної прокуратури м. Одеси - Ломей Н.М. просила суд не розглядати та залишити без розгляду клопотання про залучення співвідповідача, заявлене прокурором 25.06.2025, наполягала на тому що належний відповідач по справі [PERSON] . Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05 жовтня 2022 року близько 15 годин 25 хвилин, водій [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Golf», н/з [NUMBER] , у світлу пору доби, при достатній видимості, в умовах сухої проїзної частини, рухався по вул. Фонтанська Дорога, зі сторони вул. Каманіна в напрямку 6-ї станції Великого Фонтану, у Київському районі м. Одеси. В цей же час, у зустрічному напрямку, керуючи технічно справним мотоциклом марки «Honda NC700», н/з [NUMBER] , рухався водій [PERSON] . Перебуваючи на регульованому перехресті вул. Фонтанська дорога вул. Посмітного вул. Чубаївська, водій [PERSON] , перед початком маневру повороту ліворуч, у напрямку вул. Чубаївська, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, при виконанні маневру повороту ліворуч з виїздом на зустрічну смугу, не надавши перевагу мотоциклу, який на зелений сигнал світлофору рухався у зустрічному напрямку, почав здійснювати маневр повороту та в межах смуги руху мотоциклу правою передньою бічною частиною керованого ним автомобіля допустив зіткнення з передньою частиною мотоциклу марки «Honda NC700», під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної події, водію мотоциклу [PERSON] , спричиненні середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дії водія автомобіля марки «Volkswagen Golf», н/з [NUMBER] , [PERSON] не відповідали вимогам п.п.1,5, 2.3(б), 10.1, 16.6 «Правил дорожнього руху» України, що створювали необхідні і достатні умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2024 року по справі № 947/28620/22, в частині, яка, в подальшому не була скасована судом апеляційної інстанції і набула законної сили, [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 тисяча гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. В частині вирішення цивільного позову прокурора в інтересах держави та територіальної громади м. Одеси в особі КНП «Міська клінічна лікарня № 11» та потерпілого [PERSON] вирок Київського районного суду м.Одеси скасовано та призначено новий розгляд цивільних позовів прокурора в інтересах держави та територіальної громади м. Одеси в особі КНП «Міська клінічна лікарня № 11» та потерпілого [PERSON] в порядку цивільного судочинства у тому ж суді іншим складом суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. За ч. 3 цієї статті якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. Отже, положення вказаної статті регулюють порядок відшкодування особою, яка вчинила злочин витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення. Тобто, вирішуючи питання наявності підстав для застосування положень вказаної статті до спірних правовідносин необхідно встановити: факт скоєння злочину; особу, яка його скоїла; наявність шкоди (матеріальної чи здоров`ю); потерпілу особу. Як було вище зазначено, в рамках кримінальної справи № 947/28620/22 вироком суду від 05.02.2024 встановлено, що водій транспортного засобу [PERSON] заподіяв шкоду здоров`ю [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. В подальшому [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради» з 15.10.2022 по 08.11.2022. Відтак, в контексті положень ст. 1206 ЦК України [PERSON] є особою, яка вчинила злочин та відповідно на яку покладається тягар відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого. Разом з\~тим,\~відповідач [PERSON] \~з відзивом\~на позовну\~заяву надав\~Поліс №\~ЕР.209163577\~обов`язкового\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів.\~Відповідно до\~вказаного полісу:\~страховик ПрАТ\~СК «ПЗУ\~Україна»;\~страхувальник [PERSON] ;\~забезпечений транспортний\~засіб легковий\~автомобіль марки\~«Volkswagen\~Golf»,\~2000\~року випуску,\~д.н.з.\~ [NUMBER] \~;\~період дії\~договору з\~27.05.2022\~по 26.05.2023\~включно;\~страхова сума\~на одного\~потерпілого:\~за шкоду,\~заподіяну життю\~та здоров`ю\~260\~000\~грн,\~а за\~шкоду,\~заподіяну майну\~130\~000\~грн.\~Відповідно до заяв на приєднання «Легкий захист» № DC.EP.209163577 від 25.05.2022 вказані ліміти збільшено відповідно на 100 000,00 грн. у частині відшкодування за шкоди майно, та на 10 000,00 грн. в частині відшкодування шкоди заподіяної життю і здоров`ю. Станом на дату ДТП 05.10.2022 страховий поліс був діючим, що також підтверджується листом ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про надання інформації за вих. № 1043-31 від 30.06.2025, яким також підтверджено, що страхувальником [PERSON] , відповідно до ст.33 п.33.1.4 було виконано вимоги Закону, щодо повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду протягом 3-х днів. За ч. 1 ст. 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну. Згідно з п. 1.3 ст. 1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який діяв на час виникнення спірних відносин (далі Закон) потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. За п. 1.4 цієї статті особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Відповідно до п. 1.7 вказаної статті забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. А згідно з п. 1.8 страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Стаття 5 Закону встановлює, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий-фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Відповідно до правового висновку Великої палати Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17: «… основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми». Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика». Отже, виходячи з вище наведеного, в тому разі, якщо особа застрахувала свою відповідальність у відповідного страховика, то у випадку настання страхового випадку саме страховик має здійснювати відшкодування завданої шкоди в межах страхового ліміту та саме страховик є належним відповідачем за позовами про відшкодування шкоди (майнової чи заподіяної здоров`ю). Окрім того, Велика палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 в справі № 147/66/17 зазначила: «Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16)». \~ \~ \~ \~Також, ККС ВС в постанові від 17.10.2019 в справі № 401/1688/17 зазначив: «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку». \~ \~ \~ \~ПрАТ СК «ПЗУ Україна» є діючою юридичною особою, не позбавлена ліцензії, не виключена із МТСБУ, не перебуває в стані припинення та фактично здійснює свою діяльність як станом на момент ДТП, так і на теперішній час. Отже, перешкоди для стягнення витрат на лікування потерпілої особи безпосередньо зі страховика відсутні. Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Суд звертає увагу на те, що прокурор 25.06.2025 року подав суду клопотання про залучення співвідповідача, яким просив залучити у справу співвідповідача Приватне акціонерне Товариство «ПЗУ Україна», однак у засіданні від 29.10.2025 року просив суд залишити вказане клопотання без розгляду, при цьому надавши суду пояснення, що а ні прокурор, а ні Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №11» до Приватного акціонерного Товариства «ПЗУ Україна» із заявою про страхове відшкодування не зверталися. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи. Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). При таких обставинах, суд вважає вимоги прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави та територіальної громади м. Одеси в особі КНП «Міська клінічна лікарня №11» до [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. Варто вказати на те, що інші доводи позивача не підлягають оцінці судом у цьому провадженні, оскільки, позов пред`явлений до неналежного відповідача, а тому і законність його дій може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed