Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 лютого 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 серпня 2013 року. 12 березня 2012 року між сторонами було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д.О., зареєстрований в реєстрі за №\~1747. 18 вересня 2012 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., реєстровий номер 7040 - набуто у власність земельну ділянку площею 0,0964 га. кадастровий номер: 8000000000:72:531:0129, яка знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 364215880000, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Так, у 2014 році на зазначеній земельній ділянці позивачем було побудовано двоповерховий будинок та введено в експлуатацію перший поверх, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта від 17 листопада 2014 року КВ142143210427, технічним паспортом від 21 жовтня 2014 року, будівельним паспортом від 27 червня 2014 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №76036318 від 16 грудня 2016 року. В подальшому було введено в експлуатацію другий поверх зазначеного будинку, що підтверджується технічним паспортом від 25 лютого 2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208564871 від 08 травня 2020 року. 02 грудня 2019 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А., реєстровий номер 206 - набуто у власність 1/4 частини земельної ділянки площею 1,5486 га, кадастровий номер: 3222486200:04:001:5675, яка знаходиться в Київській області, Києво-Святошинському районі, село Крюківщина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1974837832224. Як зазначає позивач, придбання вищевказаних земельних ділянок та будівництво житлового будинку здійснювалось за її особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири 12 квітня 2007 року в сумі 28\~454,00 грн, що в еквіваленті складало 5173 долари США та продажу квартири 16 липня 2008 році в сумі 603\~000,00 грн, що в еквіваленті складало 124\~586,00 доларів США. Крім того, у заяві відповідача, яка була складена 18 вересня 2012 року та посвідчена приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д.О., останній визнав, що майно придбане позивачем за особисті кошти. Також в особистій власності позивача знаходиться транспортний засіб - автомобіль SKODA KODIAQ державний номер [NUMBER] . За змістом Шлюбного договору, укладеного сторонами, все майно (рухоме, нерухоме, борги, інші майнові права та/або зобов`язання тощо) яке отримано (набуто) одним із подружжя є особистою приватною власністю того хто його отримав (набув). На підставі викладеного, позивач просить суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: -1/4 частину земельної ділянки площею 1,5486 га, кадастровий номер: 3222486200:04:001:5675, яка знаходиться в Київській області, Києво-Святошинському районі, село Крюківщина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1974837832224; -транспортний засіб автомобіль SKODA KODIAQ державний номер [NUMBER] ; -земельну ділянку площею 0,0964 га, кадастровий номер: 8000000000:72:531:0129, яка знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 364215880000, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; -житловий будинок загальною площею 413,1 м.кв., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2078426480000. 12 вересня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (цивільна справа № 760/12106/22). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2022 року цивільну справу передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. 17 листопада 2022 року позовна заява з матеріалами справи надійшла до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2022 року провадження у справі №\~760/12106/22 було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 15 лютого 2023 року через канцелярію суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. 22 березня 2023 року через канцелярію суду представником позивача [PERSON] адвокатом Сікоріною Світланою Вікторівною подано заяву про відмову від позову у якій представник позивача просив суд прийняти відмову від позову та закрити провадження по справі за № 760/12106/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2023 року постановлено закрити провадження у цивільній справі №760/12106/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, передати в канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області, для проведення її авторозподілу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2023 року цивільну справу №\~369/4218/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату винесення рішення суду не надано. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Представник відповідача надала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без їх участі. Відповідач вимоги позовної заяви визнав у повному обсязі та просив задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Згідно роз`яснень, викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Прийнявши визнання позову відповідачем та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що з 13 лютого 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (актовий запис від 13 лютого 2010 року №\~78). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (актовий запис від 28 серпня 2013 року №\~1362). 12 березня 2012 року [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., зареєстрований в реєстрі за №\~1747. За змістом Шлюбного договору, укладеного сторонами, все майно (рухоме, нерухоме, борги, інші майнові права та/або зобов`язання тощо) яке отримано (набуто) одним із подружжя є особистою приватною власністю того хто його отримав (набув). 18 вересня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., реєстровий номер 7040, [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,0964 га. з кадастровим номером 8000000000:72:531:0129, яка знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 364215880000, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №\~21862936 від 20 травня 2014 року. На вказаній земельній ділянці побудовано двоповерховий будинок та введено в експлуатацію перший поверх, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта від 17 листопада 2014 року КВ142143210427, технічним паспортом від 21 жовтня 2014 року, будівельним паспортом від 27 червня 2014 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №76036318 від 16 грудня 2016 року. В подальшому введено в експлуатацію другий поверх вказаного будинку, що підтверджується технічним паспортом від 25 лютого 2020 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №208564871 від 08 травня 2020 року. 02 грудня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Семчук М.А., реєстровий номер 206, [PERSON] набула у власність 1/4 частини земельної ділянки площею 1,5486 га, кадастровий номер: 3222486200:04:001:5675, яка знаходиться в Київській області, Києво-Святошинському районі, село Крюківщина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1974837832224. Відповідно до заяви [PERSON] , яка була складена 18 вересня 2012 року та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., останній визнав, що [PERSON] купує земельну ділянку площею 0,0964 га. з кадастровим номером 8000000000:72:531:0129, яка знаходиться в [ADDRESS] , за особисті кошти та земельна ділянка після її придбання буде належати дружині на праві особистої приватної власності. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для приватного права притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі №\~712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч. 2 ст. 7 СК України). Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Частиною 1 ст. 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. За ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Так, відповідно шлюбного договору від 12 березня 2012 року, усе майно, що потребує державної реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (ч. 2 ст. 97 СК України). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.09.2020 у справі 626/2014/17-ц зазначив, що надзвичайно невигідне матеріальне становище має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, а норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). На підставі викладеного, дослідивши матеріали справи та надані докази, перевіривши умови укладеного між сторонами шлюбного договору, а також враховуючи визнання відповідачем заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та можливість визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на: -1/4 частину земельної ділянки площею 1,5486 га, кадастровий номер: 3222486200:04:001:5675, яка знаходиться в Київській області, Києво-Святошинському районі, село Крюківщина, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1974837832224; -земельну ділянку площею 0,0964 га, кадастровий номер: 8000000000:72:531:0129, яка знаходиться в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 364215880000, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; -житловий будинок загальною площею 413,1 м.кв., за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2078426480000. Щодо вимог про визнання права особистої приватної власності на транспортний засіб SKODA KODIAQ державний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частинами 1-3 ст. 12, частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд зазначає, що до позову не додано жодного доказу, який би підтверджував реєстрацію за позивачем транспортного засобу SKODA KODIAQ державний номер [NUMBER] , у зв`язку із чим суд позбавлений можливості перевірити вказану у позовній заяві обставину, з огляду на що вимога позивача у цій частині є недоведеною та задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 13\~420,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial