Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до Органу опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області про повернення дитини матері. Позов мотивований тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , має статус \~ \~ \~ \~одинокої матері. Внаслідок нестачі материнської уваги \~ \~ \~ \~ [PERSON] виріс складним \~ \~ \~ \~підлітком, нерегулярно відвідував навчальні зайняття \~ \~ \~ \~у школі, пропустив майже половину навчальних уроків, не піддавався впливу ані з боку матері, ані з боку педагогічного колективу. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23.10.2024 по справі №149/2469/23 відібрано [PERSON] у матері [PERSON] без позбавлення \~ \~ \~ \~батьківських прав. На теперішній час [PERSON] змінився. Згідно характеристики навчального закладу він зарекомендував себе, як учень із середнім рівнем навчальних досягнень. Виявляє інтерес до гуманітарних предметів. До вчителів та дорослих відноситься з повагою. Виконує всі доручення вихователів, дотримується правил поведінки, з однолітками знайшов спільну мову, в конфліктні ситуації не вступає. Позивачка щоденно спілкується із сином в телефонному режимі, цікавиться його поведінкою, здоров`ям та навчанням, \~ \~ \~ \~пересилає до школи-інтернату грошові кошти на його утримання. Постійно цікавиться, коли вона зможе забрати дитину додому . Вважає, що із сином налагодилось взаєморозуміння і вона зможе й надалі позитивно впливати на його поведінку та виховувати його на принципах поваги, любові та взаєморозуміння. Враховуючи наведене просить позовні вимоги задоволити. В судовому засіданні представник позивачки просить позовні вимоги задоволити, вказавши, що мати та син найшли спільну мову, вони переглянули свої погляди на їх відносини. Мати бажає виховувати сина. Представник відповідача позовні вимоги підтримує та просить задоволити, вказуючи, що [PERSON] змінила своє ставлення до батьківських обов"язків, з сином знайшла спільну мову. При складанні висновку щодо вирішення спору працівники органу опіки та піклування спілкувались з дитиною та [PERSON] неодноразово висловлював бажання повернутись до матері.Мати пройшла програму для кривдників, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що юажає повернутись до матері. Між ними склалися родинні стосунки, конфліктів більше не виникає. Мати ним піклується. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є опікуном малолітнього [PERSON] . [PERSON] після відібрання у неї сина змінила ставлення до останнього. Вона ним опікується, цікавиться його життям, конфліктів у них при спілкуванні не виникає. Для дитини буде доцільним жити з матір"ю. Суд, заслухавши учасників, свідка та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження матір`ю [PERSON] є позивачка [PERSON] , батько записаний відповідно до ст. 135 СК України ( коп.а.с.5, 56-57) Згідно характеристики виданої директором територіального центру соціального обслуговування (з місця роботи позивачки) [PERSON] працює на посаді соціального працівника с. Березна , характеризується позитивно (коп.а.с.7, 72). За місцем проживання в с. Куманівці Хмільницького району [PERSON] також характеризується позитивно. (а.с. 71,86) 10.06.2024 Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області позивачку засуджено за ч. 1 ст. 127 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення воті та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Направлено [PERSON] для проходження програми для кривдників строком на 2 місяці (а.с. 61-70) 23.10.2024 року за рішенням Хмільницького міськрайонного суду у [PERSON] відібрано сина без позбавлення її батьківських прав (а.с. 58-60) За інформацією директора центру соціально-психологічної реабілітації дітей [PERSON] за час перебування сина [PERSON] в центрі в період з 28.07.2023 по 11.10.2024 часто відвідувала його та приймала участь у забезпеченні ( коп.а.с.9, 74). За інформацією начальника управління праці та соціального захисту населення [PERSON] пройшла програму для кривдників, які вчинили домашнє насильство з 17.12.2024 по 24.02.2025 (а.с. 73) 12.05.2025 було обстежено умови проживання [PERSON] та встановлено, що для дитини створено належні умови для проживання (а.с. 87) 29.05.2025 рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради було затверджено висновок щодо доцільності повернення дитини (а.с. 35-39) За інформацією філії ДУ "Центр пробації" у Вінницькій області, [PERSON] , перебуваючи на обліку зарекомендувала себе позитивно, покладені обов"язки виконує , на відмітки з"являється вчасно , пройшла програму "Подолання домашнього насильства" (а.с. 85) Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Відповідно до частини першої статті 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За правилом частини першої статті 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно з частиною третьою статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали. Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей. Судом встановлено, що позивачка змінила своє ставлення до сина, знайшла з ним спільну мову, дійсно прагне виховувати сина, піклуватися про його виховання та навчання, для чого створює відповідні умови, дитина бажає проживати з матір"ю, тривалий час між ними не виникає конфліктів, а отже, є можливість повернення матері дитини, яка була відібрана за рішенням суду, без позбавлення батьківських прав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови, які стали підставою для ухвалення рішення про відібрання дитини від позивачки на час розгляду справи відпали. Крім того, судом не встановлено існування інших підстав, які б свідчити про існування перешкод для повернення дитини матері. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про повернення дитини матері. Згідно з п. 5 ч. 1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дітей і повернення їх тому, з ким вони проживали. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про повернення дитини на вихованні матері.

Outcome: approved