Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначила, що у 2019 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] приватизували земельну ділянку площею 0,06 га кадастровий № 5310136400:04:001:0896 за адресою [ADDRESS] у спільну сумісну власність без визначення часток. [INFO] один із співвласників [PERSON] помер. Спадкоємцем всього належного померлому [PERSON] майна за заповітом є [PERSON] . Частки у спільній сумісній власності не визначались, але за законом у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. За аналогією закону цей принцип застосовується у випадку і визначенням часток у праві спільної сумісної власності у разі смерті співвласника. Отже, частка батька 1/3. Його частка переходить за заповітом до позивачки. Ще 1/3 належить самій позивачці з моменту набуття у спільну сумісну власність. Інша 1/3 у власності сестри (відповідачки). Тому позивач просила суд визнати за нею право власності на 2/3 (дві третини) земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,06 га, кадастровий № 5310136400:04:001:0896, у зв`язку з прийняттям спадщини після смерті батька, [PERSON] , на підставі заповіту. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 14 серпня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою витребувано у Першої полтавської державної нотаріальної контори докази, а саме: копію спадкової справи №120/2023 заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзив на позов не надала. Інших клопотань або заяв по суті справи сторони суду не подавали. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. В тексті позовної заяви звернулась з клопотанням про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі. При вирішенні спору покладається на розсуд суду (а.с. 15). Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Справа судом була призначена до розгляду на 27 жовтня 2025 року, але сторони в судове засідання не з`явились. Відповідно до частин 4 та 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складено 04 листопада 2025 року. Тому датою ухвалення даного судового рішення суд зазначив 04 листопада 2025 року. Суд, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Київської районної у м.Полтаві ради від 15 травня 2019 року земельна ділянка площею 600 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд передана [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність (а.с. 32, зворот). Рішенням Полтавської міської ради від 26 січня 2024 року назву вулиці Тургенєва змінено на Старопавленківська. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17 квітня 2023 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 3). Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняла [PERSON] . Як підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 14 червня 2024 року державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Ярощук В.А., спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є його дочка [PERSON] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). На виконання ухвали суду про витребування доказів Першою полтавською державною нотаріальною конторою суду надано копію спадкової справи №120/2023, заведеної 27 червня 2023 року до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 21-67). З наведеної спадкової справи вбачається, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 червня 2024 року №1343/02-31, яка винесена державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Ярощук В.А., [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на належну на праві спільної сумісної власності частку земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 66-67). В обґрунтування вказаної постанови нотаріус зазначила, що згідно інформації з Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявні відомості про зареєстроване право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З поданих документів вбачається, що земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підставі поданих правовстановлюючих документів на земельну ділянку, нотаріус не має можливості встановити склад спадкового майна, а саме частку земельної ділянки в спільній сумісній власності, що належала померлому. Статтею 87 Земельного кодексу України визначено перелік підстав виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку, а саме: при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; при набутті у спільну часткову власність земельної ділянки за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку; за рішенням суду. Оскільки вищевказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності, визначити частку померлого [PERSON] не вбачається за можливе, а тому, як наслідок, встановити склад спадкового майна після смерті [PERSON] також неможливо (а.с. 66-67). Таким чином та обставина, що частки співвласників у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, зокрема частка [PERSON] , не визначені, стала перешкодою для одержання позивачем свідоцтва про право на спадщину на це спадкове майно. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За нормами\~ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 377 ЦК України\~передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі\~ст. 86 ЗК України\~земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з ч. 5\~ст. 89 ЗК України\~при визначенні розміру часток у спільній сумісній власності слід виходити з того, що вони є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Статтею 120\~ЗК України\~передбачено,\~що до\~особи,\~яка набула\~право власності\~на жилий\~будинок,\~будівлю або\~споруду,\~розміщені на\~земельній ділянці,\~що перебуває\~у власності\~іншої особи,\~переходить право\~власності на\~земельну ділянку\~або її\~частину,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Таким чином зазначеними нормами закріплено загальний принцип рівності часток співвласників в праві спільної сумісної власності, крім випадків, коли має місце цілісність об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. В таких випадках визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від часток в праві власності на будівлю і споруду. Як підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, зокрема інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження Об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 14 червня 2024 року (а.с. 57-58), частки співвласників у праві спільної часткової власності на житловий будинок по [ADDRESS] склали: частка [PERSON] 1/2 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, б/н, 18.10.1958 року, частка [PERSON] 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, б/н, від 22.06.1994 року, виданого 2 Полтавською ДНК за №2-1649, частка [PERSON] 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, б/н, від 22.06.1994 року, виданого 2 Полтавською ДНК за №2-1649. Цільове призначення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310136400:04:001:0896, - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Тому на підставі ст. 120 ЗК України частки співвласників у праві спільної власності на вказану земельну ділянку відповідають їх часткам у праві спільної власності на житловий будинок, та становлять: [PERSON] 1/2 (а не 1/3 як зазначила позивач), [PERSON] 1/4, [PERSON] 1/4. Таким чином після померлого [INFO] [PERSON] до складу спадщини увійшла також належна йому 1/2 частина земельної ділянки за вказаною адресою. Проте, позовні вимоги про визнання права власності на частину земельної ділянки позивачем пред`явлені до неналежного відповідача. Належним відповідачем за такими позовними вимогами є Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради. У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. [PERSON] спадщину після батька не прийняла. Вона надала до нотаріальної справи заяву, у якій зазначила, що їй відомо про наявність заповіту, яким [PERSON] все своє майно, в тому числі всю належну йому частку житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] він заповів [PERSON] . У зв`язку з цим вона повідомляє, що не є спадкоємцем, передбаченим ст. 1241 ЦК України непрацездатною дочкою померлого, обмежено дієздатною, недієздатною, а також інвалідом будь-якої групи (а.с. 40). Оскільки [PERSON] не є спадкоємцем, який прийняв спадщину, вона не є належним відповідачем за позовними вимогами про визнання права власності на спадкове майно. Проте, за власною ініціативою суд позбавлений можливості залучити співвідповідача до участі у справі. Згідно ч. 1 та 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням\~позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням\~позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Позивач з клопотаннями про залучення Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради в якості співвідповідача до суду не зверталась, позовних вимог про визнання за нею права власності на спадкове майно до Полтавської міської ради не заявляла. На підставі вкладеного в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно слід відмовити, оскільки в цій частині позов пред`явлено до неналежного відповідача. Як вбачається зі змісту позовної заяви, вертаючись до суду з позовними вимогами про визнання за нею права власності на 2/3 частини земельної ділянки, позивач просила за нею визнати право власності як на частку, що успадкована нею після батька, так і на частку, що належить їй, але розмір якої не визначений. Вирішуючи позовну вимогу в частині визнання за позивачем права власності на частку земельної ділянки у праві спільної власності, суд встановив, що за цими позовними вимогами [PERSON] як співвласник земельної ділянки є належним відповідачем. Але позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частку земельної ділянки, що їй належить з моменту набуття у спільну сумісну власність, є неналежним способом захисту її права. Позивач [PERSON] вже є співвласником спірної земельної ділянки. Але, оскільки земельна ділянка перебуває в спільній сумісній власності, її частка у праві власності не визначена. Проте з позовними вимогами про визначення її частки у праві спільної власності позивач не зверталась. В даному випадку належним способом захисту прав позивача є визначення частки, що їй належить у праві спільної власності, але такої позовної вимоги позивач у даній справі не заявляла. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Тому, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд позбавлений можливості змінити предмет позову або вийти за межі позовних вимог. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Будь-які докази, якими б підтверджувалось порушення, невизнання або оспорення [PERSON] права власності [PERSON] на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, у справі відсутні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на частку земельної ділянки, що належить позивачу з моменту набуття її у спільну сумісну власність, слід відмовити. Таким чином судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на неї.

Outcome: dismissed