Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням (діями) посадової особи органу державної влади. У своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з Державного бюджету на його користь грошові кошти за моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., майнову шкоду у розмірі 6 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Позивач свою позовну заяву обґрунтовує тим, що Головним управлінням ДПС у місті Києві його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності та складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, що, на думку позивача, свідчить про незаконність дій посадових осіб Головного управління ДПС у місті Києві. В подальшому постановою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2025 року провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Позивач вважає, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності спричинило останньому душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та приниженням його честі, гідності, ділової репутації через відрив від звичайного способу життя, роботи, необхідністю поїздок до суду, пошук адвоката для відстоювання своїх порушених прав та законних інтересів, перенесеними переживаннями під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Крім того, позивач просить відшкодувати йому майнову шкоду у розмірі 6 000 грн., посилаючись на те, що він витратив на оплату правничої допомогу адвокату у справі № 758/157/25 по розгляду Подільським районним судом м. Києва протоколу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. До Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник Головного управління ДПС у місті Києві заперечив з приводу позовних вимог, зазначивши про відсутність будь-якого судового рішення, яким би дії ГУ ДПС у місті Києві або його посадових осіб були визнані незаконними, при цьому факт закриття справи про адміністративне правопорушення, на думку відповідача, не може бути доказом завдання позивачу шкоди. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або понесення втрат немайнового характеру, як і не надав доказів розумності і справедливості визначеного ним розміру відшкодування моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд прийшов до наступних висновків. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, Головним управлінням ДПС у місті Києві проведено фактичну перевірку магазину « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , в якому господарську діяльність здійснює фізична особа-підприємець [PERSON] . За результатами вказаної фактичної перевірки 23 грудня 2024 року Головним управлінням ДПС у місті Києві складено акт про порушення [PERSON] вимог п. 1, п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг від 06.07.1995 року № 265/95-ВР. При цьому у вказаному акті фактичної перевірки зазначено, що відповідно до отриманої ГУ ДПС у місті Києві інформації перевіркою встановлено факт реалізації 10 грудня 2024 року мобільного телефону iPhone 13 256Gb Pink по ціні 30 000,00 грн. без використання ПРРО та видачі відповідного розрахункового документу. В подальшому Головним державним інспектором Головного управління ДПС у місті Києві Будюком Ігорем Григоровичем складено протокол № 5797 від 23.12.2024 року про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що при проведенні фактичної перевірки магазину « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , в якому господарську діяльність здійснює фізична особа-підприємець [PERSON] , встановлено, що останній вчинив порушення порядку проведення розрахунків за товари (послуги), а саме: при проведенні розрахункової операції ПРРО не використовувався, відповідний розрахунковий документ не був виданий, чим порушено п. 1, п. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг від 06.07.1995 року № 265/95-ВР /з відповідними змінами та доповненнями/. Вказаний протокол № 5797 від 23.12.2024 року про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] було направлено до Подільського районного суду м. Києва для розгляду. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2025 року провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, оскільки в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні докази на підтвердження обставин та фактів, зазначених в протоколі № 5797 про адміністративне правопорушення від 23.12.2024 року та акті фактичної перевірки від 23.12.2024 року. Відповідно до п. п. 1, 2 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 Державна податкова служба України (ДПС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). ДПС у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Так, згідно із частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом. Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Звертаючись з даним позовом, позивач посилається на постанову Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2025 року, якою провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказаною постановою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2025 року протиправність або незаконність дій посадових осіб ГУ ДПС у м. Києві не встановлена. В матеріалах справи відсутнє будь-яке судове рішення, яким би дії Головного управління ДПС у місті Києві або його посадових осіб були визнані протиправними чи незаконними. Загальні підходи по відшкодуванню моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа № 464/3789/17), в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зауважує, що [PERSON] не надано суду доказів, які підтвердили б спричинення останньому душевних страждань, яких, як ним зазначено у позові, він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього посадових осіб Головного управління ДПС у місті Києві та приниженням його честі, гідності, ділової репутації. Також не надано позивачем доказів визначеного ним розміру відшкодування моральної шкоди та розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди. Крім того, суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу майнової шкоди, зважаючи не необґрунтованість позовних вимог та відсутність доказів. Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому як моральної, так і майнової шкоди відповідачем, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які вказує позивач. Незгода позивача із складеним відносно нього протоколом № 5797 від 23.12.2024 року про адміністративне правопорушення, за результатом розгляду якого Подільським районним судом м. Києва винесено постанову про закриття провадження, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому майнової та моральної шкоди. З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, - правові підстави для задоволення позову відсутні. При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з повною відмовою в позові.

Outcome: dismissed