Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який було розірвано Франківським районним судом м.Львова 06.03.2025. Від шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що вони з відповідачем не проживають однією сім`єю, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх стосунків. Зазначає, що під час перебування у шлюбі ними було придбано: - квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість якої станом на даний час становить 3500200,00 грн.; - паркомісце під №34, площею 12,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вартість якого станом на даний час становить 480931,00 грн.; - приміщення комори №93, площею 12,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вартість якої станом на даний час становить 90020,00 грн. Вказане майно зареєстровано на відповідача, однак у добровільному порядку відповідач відмовився здійснити поділ зазначеного майна, придбаного під час перебування у шлюбі. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд визнати спільною частковою власністю квартиру за адресою: [ADDRESS] , паркомісце під [ADDRESS] та приміщення комори №93, площею 12,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , визначивши, що їй належить частина вказаного майна та відповідачу частина вказаного майна. Ухвалою суду від 20.11.2024 року відкрито провадження у справі. З метою виконання вимог ч.1 ст.189\~ЦПК України\~розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи завершувати, позовні вимоги підтримала, щодо ухвалення заочного рішення суду не заперечила. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Матеріалами справи підтверджується, що про суть справи обізнаний, оскільки на адресу суду декілька разів надходили від останнього клопотання. За наявності передбачених ч.1 ст.280\~ЦПК України умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, наявні в справі докази у їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.05.2015 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.03.2025 року позов задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстровано 30.05.2015 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиці. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 25.06.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3521, Приватне підприємство «Львівська Америка» продало, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2018660246101; загальна площа 77,4 кв.м.). Відповідно до п.14 вказаного договору укладення та підписання даного договору [PERSON] проводиться за згодою його дружини [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., 14.06.2019 року за реєстровим №3214. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №214040335 від 25.06.2020 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Окрім цього, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 17.07.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за №557, Приватне підприємство «Львівська Америка» продало, а [PERSON] купив приміщення комори №93 групи нежитлових приміщень, загальною площею 3,0 кв.м., що розташоване на третьому поверсі в будинку [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2113925746101). Відповідно до п.14 вказаного договору укладення даного договору [PERSON] проводиться за згодою його дружини [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., 18.11.2019 року за реєстровим №2074. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №216800860 від 17.07.2020 нежитлове приміщення (комора) № [NUMBER] , площею 3,0 кв.м., у будинку [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Також, відповідно до договору купівлі-продажу паркомісця, посвідченого 17.07.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за №554, Приватне підприємство «Львівська Америка» продало, а [PERSON] купив паркомісце під [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2114125746101). Відповідно до п.15 вказаного договору укладення даного договору [PERSON] проводиться за згодою його дружини [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., 18.11.2019 року за реєстровим №2074. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №216807560 від 17.07.2020 паркомісце №34, площею 12,5 кв.м., у будинку [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.. 41 Конституції України\~та частини 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу\~України та Цивільного кодексу України. Згідно ч.1\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.ч.1-3\~ст. 368 ЦК України). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~статті 68 СК України\~встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Приписами\~статті 65 СК України\~встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До зазначених висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №462/518/18 (провадження №61-13422св19), котрий зазначив, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, при його розподілі ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначеного іншого. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна суд виходить із того, що діючий кодекс передбачає, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для поділу спільного майна подружжя. Так, судом беззаперечно встановлено, що майно, яке є предметом спору, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , паркомісце під [ADDRESS] та приміщення комори №93, площею 12,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане майно набуте сторонами у зареєстрованому шлюбі. Судом враховано, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що частки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників. В п. 27 постанови №2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. На підставі вищенаведеного суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, яким надано правову оцінку в ході розгляду справи, а тому позов слід задовольнити з урахуванням встановлених судом обставин, а саме: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 77,4 кв.м., паркомісце під [ADDRESS] , загальною площею 12,5 кв.м. та приміщення комори [ADDRESS] , загальною площею 3,0 кв.м., та іншу частину вказаного майна залишити за відповідачем [PERSON] . Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, оскільки позов задоволено у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 15140,00 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved