Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом його вселення у таку квартиру, зобов`язати відповідача надати йому ключі від вхідних дверей у квартиру та не чинити перешкоди у користуванні такою, а також встановити порядок користування квартирою, виділивши йому та їх сину [PERSON] у користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4 площею 16,8 кв.м., а [PERSON] житлову кімнату, позначену на плані під № 5 площею 11 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2024 року за ним визнано право власності на частину спірної квартири. Співвласницею іншої частини квартири є його колишня дружина [PERSON] . Окрім цього у цій квартирі за місцем проживання зареєстрований його син [PERSON] , який на даний час проживає за кордоном. Тривалий час його колишня дружина чинить йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою, замкнула вхідні двері на замок, а ключі не передає. Він неодноразово звертався з даного приводу до працівників ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області, востаннє 03.12.2024 року, однак такі звернення результатів не дали. Також 07.11.2024 року звертався до відповідачки із заявою про намір продати їй свою частку квартири та пропонував викупити таку, однак відповіді на це звернення не отримав. Окрім того просить встановити порядок користування вказаною квартирою з огляду на те, що поділ такої неможливий, так як одна із кімнат є прохідною, а також оскільки він та відповідач розлучені, їх спільне проживання у одній кімнаті не доцільне, а тому просить визначити йому спільну кімнату із сином, оскільки вони є дорослими людьми однієї статі. За наведеного просить позов задовольнити. 12.03.2025 відповідач та її представник подали відзив на позовну заяву /а.с. 38/, у якому зазначили, що дійсно квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності - по частки належить їй та позивачу відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2024 року у порядку поділу майна подружжя. Перешкод позивачу у користуванні вказаною квартирою вона не чинить, жодних доказів на підтвердження цього позивач не надав, а заяву про намір продати частку квартири із пропозицією їй викупити таку від позивача не отримувала. Проти встановлення порядку користування квартирою заперечує, оскільки їй пропонується виділити меншу кімнату № 5 площею 11 кв.м., а позивачу та відповідачу [PERSON] більшу кімнату № 4 площею16,8 кв.м., хоча син тривалий час не проживає у квартирі. Окрім того, кімната [ADDRESS] , яку позивач пропонує виділити у користування їй. За наведеного просила у позові відмовити. У відповіді на відзив від 14.04.2025 року позивач та його представник позов підтримали з аналогічних підстав, водночас зазначили, що позиція відповідачки у відзиві на позовну заяву є суперечливою, оскільки вона з однієї сторони не заперечує проти проживання позивача у спірній квартирі та надання йому ключів від такої, однак заперечує щодо вселення останнього у вказану квартиру та встановлення порядку користування нею. Також відповідач не пропонує свого варіанту порядку користування квартирою, хоча проти запропонованого позивачем варіанту заперечує. За наведеного просили позов задовольнити. 05.05.2025 відповідач та її представник подали до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказали, що позивач має ключі від квартири, однак у таку квартиру жодного разу не з`явився та зробити цього не намагався. На даний час позивач проживає у іншій квартирі, а тому просять у позові відмовити. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені ними у позові вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, та просили його задовольнити. Також позивач повідомив, що хоча на даний час має у власності іншу квартиру, однак має намір користуватись і квартирою, що є у спільній власності його та відповідача. Наведені обставини позивач також ствердив, будучи допитаним у якості свідка. Відповідач та її представник проти позову заперечили з аналогічних підстав, пояснили, що відповідач створила нову сім`ю та проживає у вказаній квартирі із новим чоловіком, а позивач таким чином має намір перешкоджати їм. Водночас вони перешкод у користуванні такою квартирою позивачу не чинять, доказів на підтвердження цього він не надав, а тому просять у позові відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що не потребує встановлення порядку користування вказаною квартирою, оскільки тривалий час у ній не проживає, повертатись в Україну не планує. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані до суду докази у їх сукупності, суд доходить такого висновку. Судом встановлено, що згідно із рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.09.2024 року у справі № 462/4145/24 за позивачем [PERSON] в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] /а.с. 6-8/. З витягу з Державного реєстру речових прав від 29.10.2024 року /а.с. 9/ вбачається, що він зареєстрував своє право власності на таку частину. З технічного паспорта на квартиру вбачається, що така квартира загальною площею 45,6 кв.м. та житловою площею 27,8 кв.м., складається із 2 ох кімнат площею 16,8 кв.м. та 11.0 кв.м., коридора площею 4,8 кв.м., ванни площею 2,9 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., комірки площею 0,6 кв.м., комірки площею 1,6 кв.м., коридора площею1,8 кв.м. /а.с. 16-18/. З відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру № 1125610 та № 1125634 від 18.02.2025 року /а.с. 27, 28/ вбачається, що у квартирі за місцем проживання зареєстровані відповідачі [PERSON] , 2001 р.н. та [PERSON] , 1979 р.н. Згідно із повідомленням [PERSON] від 07.11.2024 року, скерованого на адресу [PERSON] про намір продати свою частку, позивач звертався до відповідачки із заявою про намір продати їй свою частку квартири [ADDRESS] та пропонував викупити таку /а.с. 10-12/. Із заяви [PERSON] від 03.12.2024 року до ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області вбачається, що колишня дружина [PERSON] чинить йому перешкоди у доступі до квартири [ADDRESS] , а саме не надає ключі, внаслідок чого він не може користуватись своїм житлом, у зв`язку із чим він просив вжити заходів реагування на її дії /а.с. 13/. Згідно із відповіддю начальника ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області Собка Б. від 31.12.2024 року /а.с. 14/ [PERSON] роз`яснено, що у його зверненні не наведено ознак кримінального правопорушення, а тому така інформація до ЄРДР не вносилась, а розгляд даного звернення здійснювався відповідно до вимог ЗУ «Про звернення громадян». Наведене також вбачається із матеріалів ІТС № 21363 від 04.12.2024 року про розгляд звернення, яке надійшло в ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області /а.с. 57-72/. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частинами першою та другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У п. 14 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21 зауважив, що первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування жилим приміщенням має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Право на визначення порядку користування жилим приміщенням не пов`язано з певними межами. Верховний Суд також зазначав, що при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц та від 18.12.2024 року у справі № 203/5356/23). Правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18, від 3 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 10 березня 2021 року у справі № 760/21057/18, від 23 червня 2021 року у справі № 621/1686/17, від 15 листопада 2021 року у справі № 521/2949/18, від 07 серпня 2025 року у справі № 607/22287/23). Таким чином, судом встановлено наявність між співвласниками квартири [ADDRESS] спору щодо користування такою, а також те, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у доступі до такої. За наведеного із врахуванням того, що запропонований позивачем варіант порядку користування квартирою враховує інтереси усіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі, відповідає статті 50 ЖК України, за якою не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя, забезпечує баланс законних інтересів співвласників та рівні умови здійснення ними своїх прав, а також із врахуванням того, що позивачкою не запропоновано і не доведено доцільності встановлення іншого варіанта користування спірною квартирою, суд доходить висновку, що позов слід задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд задовольняє позов, а позивачем було сплачено судовий збір за 2 вимоги немайнового характеру до [PERSON] на суму 2422,40 грн та за 1 вимогу немайнового характеру на суму 1211,20 грн до [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується платіжними інструкціями від 11.02.2025 року /а.с. 23-25/, на то на підставі вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн із [PERSON] та 605, 60 грн із [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved