Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Представник позивача Канак М.С., яка діє на підставі довіреності від 05.12.2024р., звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №10572-021/2023 від 07.02.2023р. в розмірі 26 295 грн., а також судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 07.02.2023р. між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №10572-021/2023, на підставі якого відповідач отримав кредитні кошти. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №26092023 від 26.09.2023р., укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №10572-021/2023 від 07.02.2023р. на загальну суму 26\~295грн, з яких: 7\~000 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 19 295 грн. заборгованість за відсотками. Оскільки відповідач не виконав своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Від відповідача письмового відзиву проти позову не надходило. 24.05.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак, в позовній заяві просив, у випадку неявки представника позивача в судове засідання, розглянути справу без його участі, на підставі наявних у справі доказів. Також, зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти позовних вимог, оскільки визнає наявність в нього заборгованості з повернення кредиту та відсотків за користування кредитом. Зазначив, що укладав кредитний договір та додаткові угоди до нього, але платежі на виконання своїх зобов`язань здійснював частково, внаслідок чого має непогашену заборгованість. 28.10.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.02.2023р. між ТОВ «ФК «Інвеструм» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі Договір про надання фінансового кредиту №10572-021/2023 (далі Договір кредиту) на підставі якого відповідач отримав у кредит 7\~000 грн. /а.с. 6-11/. Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 25 днів, тобто до 03.03.2023р., а за користування кредитом позичальник сплачує кредитору 365% річних від суми кредиту в розрахунку 1% на добу (п.п. 1.1, 1.2, 1.3 договору). В подальшому, на підставі заяв позичальника від 03.03.2023р., 06.05.2023р., 15.05.2023р. сторонами такого договору укладалися додаткові угоди до Договору кредиту, за умовами яких сторони погоджувалися відстрочити виконання зобов`язань позичальника з повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом /а.с. 12-14/. Відповідно до додаткової угоди від 15.05.2023р. до Договору кредиту сторони погодили, що розмір заборгованості позичальника складає 17\~500 грн., яка підлягає поверненню позичальником 25.05.2023р. /а.с. 14/. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Інвеструм Груп», заборгованість відповідача за Договором кредиту станом на 25.09.2023р. складала 26\~295 грн., з яких: 7\~000 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 19\~295 грн. заборгованість за відсотками, які фактично нараховувались у період з 07.02.2023р. по 24.08.2023р. /а.с. 19-20/. 26.09.2023р. між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №26092023 від 26.09.2023 року (далі Договір факторингу №26092023), за умовами якого позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, що є додатком до договору, у тому числі і право грошової вимоги до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту №10572-021/2023 від 07.02.2023р. на загальну суму 26\~295 грн., з яких: 7\~000 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 19\~295 грн. заборгованість за відсотками /а.с. 15-18/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за кредитними договорами в добровільному порядку, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір, який виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734) та умовами Договору №10572-02/2023. При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позовні вимоги обумовлені порушенням відповідачем своїх зобов`язань за Договором кредиту, що був укладений ним з ТОВ «ФК «Інвеструм». Факт укладання такого договору, умови кредитування та фактичне отримання відповідачем відповідних кредитних коштів від первісного кредитору визнається сторонами. Також відповідач визнає наявність в нього кредитної заборгованості і не заперечує наявності у позивача права вимоги за Договором кредиту. В той же час відповідач зауважив, що частково сплачував відсотки за користування кредитом і не може стверджувати про обґрунтованість чи необґрунтованість розміру його заборгованості. В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами, що фактично нараховані та обчислені за період з 07.02.2023р. по 24.08.2023р. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що за умовами Договору кредиту строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення кредиту та процентів первісно був визначений сторонами терміном 03.03.2023р. Натомість з врахуванням умов додаткової угоди від 15.05.2023р. сторони визначили, що термін виконання відповідачем кредитних зобов`язань настає 25.05.2023р., а розмір заборгованості складає 17\~500 грн. (7\~000 грн. тіло кредиту; 10\~500грн. проценти). Отже з 26.05.2023р. настало прострочення виконання відповідачем його кредитних зобов`язань. Аналіз наданого позивачем розрахунку заборгованості свідчить, що в період з 26.05.2023р. до 24.08.2023р. первісний кредитор здійснював нарахування процентів за користування кредитом за ставкою 2,5% на день. Враховуючи строк кредитування за Договором кредиту (25 днів) та зміст додаткової угоди від 15.05.2023р., то нараховані первісним кредитором проценти за період з 26.05.2023р. по своїй суті є процентами, що нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, а відтак є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК, тобто мірою відповідальності за прострочення відповідачем виконання його боргових зобов`язань, що нарахована за період прострочення з 26.05.2023р. по 24.08.2023р. Разом з тим, загальновідомим є та обставина, що з 24.02.2022р. й дотепер час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №2102-IX. Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Прийняття такої законодавчої зміни обумовлено складністю фінансово-економічної ситуації в Україні, що зумовлена військовою агресією. Відповідне регулювання цивільних правовідносин має тимчасовий характер і узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК, яка передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже введене законодавче обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану направлене на забезпечення реалізації засад справедливості, добросовісності і розумності у цивільних правовідносинах. За таких обставин покладання на відповідача обов`язку зі сплати позивачу додаткових нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суперечить діючому тимчасовому правовому регулюванню цивільних правовідносин та засадам справедливості і розумності, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача таких компенсаційних санкцій (проценти за понадстрокове користування позикою) є неправомірними, як і неправомірним є включення суми таких процентів до розрахунку суми заборгованості. Аналіз змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором кредиту свідчить, що в період з 25.05.2023р. по 25.09.2025р. (кінцева дата розрахунку) відповідачем було сплачено на користь кредитора 7\~130 грн. в якості оплати процентів за користування кредитом. Умовами додаткової угоди від 15.05.2023р. сторонами було погоджено, що розмір кредитної заборгованості відповідача станом на 25.05.2023р. складає 17\~500 грн. (7\~000 грн. тіло кредиту; 10\~500 грн. проценти). Отже станом на 25.09.2025р. залишок кредитної заборгованості відповідача за Договором кредиту складав 10\~370 грн. (17\~500 грн. 7\~130 грн.). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ст. 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договору факторингу №26092023 від 26.09.2023р., укладеного позивачем з ТОВ «Інвеструм Груп». Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту, але всупереч умов договору відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за ним станом на 26.09.2023 (дата набуття позивачем права вимоги) обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 10\~370 грн. (7\~000 грн. - тіло кредиту, 3\~370 грн. - проценти), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в межах суми 10\~370 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн., які він просив покласти на відповідача. В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 10\~370 грн., що складає 39,43% від ціни позову (10\~370 грн. / 26\~295 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 1 194 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 39,43%). На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial