Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

[PERSON] (далі заявник), в особі представника адвоката Святної О.В. звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин із [PERSON] , заінтересована особа Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району. Заяву обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її племінник [PERSON] , син її рідного брата [PERSON] . У встановлений законом строк Заявник подала до Чернігівської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті племінника, де було заведено спадкову справу. Відповідно до ст. 1263 ЦК України рідні дядько та тітка віднесені до спадкоємців третьої черги. Але для підтвердження даного факту Заявник зазначає, що їй необхідно надати нотаріусу документи на підтвердження того, що [PERSON] є сином її рідного брата [PERSON] . Причиною стало те, що при перекладі прізвища « [PERSON] » з російської мови на українську в їх сім`ї у всіх по різному зроблено такий переклад: одним переклали як « [PERSON] », а іншим як « [PERSON] ». Ухвалою суду від 03.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено її розгляд на 30.10.2025 з викликом заявника та заінтересованих осіб. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином. Представника заявника адвокат Святная О.В. в судовому засіданні заяву підтримала та надала пояснення аналогічні її змісту. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 червня 2025 року був встановлений факт, що Заявник [PERSON] , [INFO] доводиться сестрою померлому [INFO] [PERSON] (а.с. 17,18). Згідно запису акта про народження № 1 від 03 січня 1972 року [PERSON] [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 27,28). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.03.2019, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , [INFO] . 29 серпня 2014 року [PERSON] звернувся до Чернігівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 16 листопада 2018 року, 23 березня 2019 року та 29 березня 2019 року державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Як вбачається з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 79401371 від 04.12.2024, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 369/2024 (а.с. 8) Дослідженням матеріалів справи встановлено, що у свідоцтві про смерть прізвище племінника вказане « [PERSON] » (а.с. 9), тоді як в паспорті громадянина України його батька прізвище вказано, як « [PERSON] » (а.с. 33,34). Заявник вказує, що причиною неправильного написання його прізвища є невірний переклад з російської на українську мови, внаслідок чого відбулася заміна букви «е» на букву «і» Встановлення факту родинних відносин тягне для заявника юридичні наслідки, оскільки підтверджує статус заявника як спадкоємця та дає право на податкову пільгу при укладенні договору дарування нерухомого майна. Вирішити питання усунення розбіжностей у написанні прізвища заявника у правовстановлюючих документах у позасудовому порядку неможливо. Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік фактів, що мають юридичне значення та які бути встановлені судом, зокрема факт родинних стосунків між фізичними особами (п. 1). Згідно зі ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту родинних стосунків, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. У постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі №947/22756/19 сформульовано висновки про те, що доказами, що підтверджують факт родинних відносин, можуть бути документи, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, погосподарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); довідки органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Визнаючи подані позивачем письмові докази достатніми та достовірними доказами, суд надав їм оцінку в їх сукупності, які в своєму взаємозв`язку згідно з практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей» підтверджують правдивість обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суди дійшли правильних висновків про доведеність родинних відносин між позивачем та померлою особою. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та в постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21. В своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на висновках про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: approved