Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач 13 листопада 2024 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив суд припинити право власності [PERSON] , яка померла [INFO] , на земельну ділянку загальною площею 0,0959 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 10.03.1998 року (зареєстрований за №006596); визнати за ним право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0959 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що 04 жовтня 2004 року позивач разом із [PERSON] уклали договір купівлі-продажу домоволодіння серії ВВМ № 840618, що зареєстрований в реєстрі за № 1938, відповідно до якого позивач прийняв у власність домоволодіння [ADDRESS] та сплатив обговорену грошову суму. На земельній ділянці розміром 959 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння, розташовані: А-1 житловий будинок шл.бл. житловою площею 49,2 кв.м., Б, б літня кухня шл.бл., В-гараж шл.бл., Г вхід у погріб шлак., Д убиральня цегла, Е душ цегла, Ж сарай шл.бл., 1-8, І, ІІ споруди. Продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчиняється за 57 866,00 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння серії ВВМ № 840618, що зареєстрований в реєстрі за № 1938, домоволодіння що відчужується, належить [PERSON] на праві власності згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. 15 вересня 1999 року № 2981, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно, витяг про реєстрацію права власності від 15 квітня 2024 року № 3343419. Так, колишній власник вищевказаної земельної ділянки є [PERSON] , яка придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Попередній власник вищевказаної земельної ділянки [PERSON] померла [INFO] . У 2022 році позивач звернувся ТОВ «АТТЕКС» та уклав Договір на проведення робіт та послуг № 100 від 21 липня 2022 року для проведення кадастрової зйомки земельної ділянки та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки. Далі позивачем було подано до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради заяву та пакет документів для подальшого оформлення земельної ділянки у свою власність. Але його заяву було залишено без розгляду та надано відповідь, з якої стало відомо про наявність земельного акту на право власності від 10 березня 1998 року № 006596 на земельну ділянку площею 0,0959 га по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Так останньому було роз`яснено, що він не зможе оформити земельну ділянку, так як вищевказана земельна ділянка перебуває у приватній власності іншої особи. Також було роз`яснено, що відповідно до ст. 120 ЗК України йому необхідно звернутись до суду з заявою про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок. За таких обставин [PERSON] придбаваючи житловий будинок у [PERSON] стала власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Так в свою чергу і позивач при укладанні договору купівлі-продажу з [PERSON] отримав у власність вищевказану земельну ділянку. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Маркова Ю.В. просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача\~Дніпровської міської\~ради у судове засідання не з`явилась, письмово проти задоволення позовних вимог заперечувала. У відзиві на позов посилалась на те, що позивачем не додано доказів того, що його право порушується відповідачами або будь-якою іншою особою. Набувши право власності на домоволодіння позивач не був позбавлений права з`ясувати правовий режим земельної ділянки під ним або за необхідності звернутись до уповноважених органів щодо оформлення за собою права власності на земельну ділянку. Жодних причин чи наявності перешкод щодо оформлення права власності на земельну ділянку під житловим будинком з моменту набуття права власності на будинок до моменту пред`явлення позову позивачем не наведено. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 04 жовтня 2004 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу домоволодіння серії ВВМ № 840618, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М. за реєстровим № 1938, відповідно до якого позивач прийняв у власність домоволодіння [ADDRESS] та сплатив обговорену грошову суму. На земельній ділянці розміром 959 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння, розташовані: А-1 житловий будинок шл.бл. житловою площею 49,2 кв.м., Б, б літня кухня шл.бл., В гараж шл.бл., Г вхід у погріб шлак., Д убиральня цегла, Е душ цегла, Ж сарай шл.бл., 1-8, І, ІІ споруди (а.с. 11). При цьому, [PERSON] була власником вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 15 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. за реєстровим № 2981 (а.с. 35). Відповідно до зазначеного договору [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] (а.с. 32). Позивачем у вересні 2022 року було подано до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради заяву та пакет документів для подальшого оформлення земельної ділянки у свою власність. Проте листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 31 жовтня 2023 року № 8/7-961 позивачу було відмовлено в підготовці відповідного рішення стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] , оскільки виявлена наявність Державного акту на право власності від 10 березня 1998 року № 006596 на земельну ділянку площею 0,0959 га по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] (а.с. 9 зворот). З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 01 листопада 2024 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:177:0047 площею 0,0959 га розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, то відчуження, у тому числі в процедурі виконавчого провадження, об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки або земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості суперечить закону. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в чинній редакції (яка була чинною і під час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом з тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року в справі № 689/26/17. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 року у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 37-38)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди. Отже, стаття 120 ЗК України імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. ЦК України у статті 381 передбачає принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. З урахуванням\~викладеного,\~суд дійшов\~висновку,\~що позивач,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок за\~адресою:\~ [ADDRESS] , має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Отже, право на спірну земельну ділянку, розташовану під відчуженим житловим будинком, на підставі статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України перейшло до нового власника, незважаючи на те, що такий перехід не був обумовлений при реалізації житлового будинку на прилюдних торгах, тому за позивачем повинно бути визнано право власності на спірну земельну ділянку. Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом (ст. 378 ЦК України). Отже, позовні вимоги про припинення права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] також підлягають задоволенню. Оскільки в своєму позові позивач просила покласти на неї судові витрати, то суд не вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved