Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

04.02.2025 року до суду надійшла вказана цивільна справа, в якій позивач в особі свого представника за довіреністю Какун Анни Станіславівни просив суд стягнути з відповідача на його користь 49766,00 грн. заборгованості за трьома кредитними договорами: - за кредитним договором №09744-03/2024, укладеним 08.03.2024 року між відповідачем та ТОВ «Стар файненс груп», вимогу за яким 29.07.2024 року було передано позивачеві на підставі договору факторингу №29072024, укладеним між первинним кредитором ТОВ «Стар файненс груп» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», борг за яким складається із 17850,00 грн., з яких 5100,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 12750,00 грн. - суми заборгованості за відсотками; - за договором позики №79398132, укладеним 02.07.2024 року між відповідачем та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», вимогу за яким 28.10.2024 року було передано позивачеві на підставі реєстру боржників №36 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, укладеного між позивачем та первинним кредитором та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», борг за яким складається з 12776,00 грн., з яких 4000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 784,00 грн. - сума заборгованості за відсотками та 7992,00 грн. - сума заборгованості за пенею; - за договором позики №2984219, укладеним 03.07.2024 року між відповідачем та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», вимогу за яким 08.10.2024 року було передано позивачеві на підставі реєстру боржників №34 до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року, укладеного між позивачем та первинним кредитором та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», борг за яким складається з 19140,00 грн., з яких 5800,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 1740,00 грн. - сума заборгованості за відсотками та 11600,00 грн. - сума заборгованості за пенею; Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач отримав кошти від первинних кредиторів, вчасно їх не повернув, що після придбання вимог за ними позивачем стало підставою для звернення до відповідача із даним позовом з метою стягнення заборгованості у судовому порядку. Ухвалою судді від 10.02.2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.65-66). Позивач та його представниця вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.68-69), а відповідач у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.70). 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Заяви, клопотання у справі від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Відзив з боку відповідача не надходив. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Дослідивши заявлені позовні вимоги з наданими суду доказами, суд приходить до думки, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. При вирішенні справи по суті суд вважає за необхідне надати висновок суду щодо можливості стягнення з відповідача по кожній з трьох заявлених вимог. Відносно договору про надання фінансового кредиту №09744-03/2024 від 08.03.2024 року, укладеного між відповідачем та ТОВ «Стар файненс груп», судом встановлено, що він був укладений в електронній формі між відповідачем та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «Стар файненс груп» - на суму 5100,00 грн., строком 100 днів до 15.06.2024 року зі сплатою незмінною процентної ставки у розмірі 2,50% на день на суму заборгованості за кредитом (а.с.9-14). Даних про перерахування коштів первинним кредитором відповідачу матеріали справи не містять. Вимоги до відповідача були передані позивачу на підставі договору факторингу №29072024 від 29.07.2024 року (а.с.19-20), за яким вимоги щодо відповідача надійшли у реєстрі боржників на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 17800,00 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.22) та актом прийому-передачі реєстру боржників (а.с.21). В той же час суду не було надано повний текст договору факторингу, що унеможливлює перевірку того факту, чи було позивачем оплачено первинному кредитору вартість вимоги, яка приймається, зокрема щодо відповідача, оскільки у визначенні термінів йде мова ціну продажу, тобто ціну придбання фактором у клієнта вимоги щодо вимог загалом і конкретного боржника зокрема, що вказує на те, що без повного тексту договору факторингу не можливо встановити факт оплати вартості переходу права вимоги до позивача від первинного кредитора. Те ж саме стосується акту прийому-передачі реєстру боржників, де відсутня кількість боржників та сума заборгованості щодо них. В цій частині вимоги наданого суду договору факторингу протирічать нормам п.59, 60 та 62 постанови ВП ВС від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, позиція за якою до часу не змінювалася, за якою у договорі факторингу головним є отримання плати клієнтом за придбані вимоги, без встановлення чого неможливо вважати договір факторингу таким, що відбувся. Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачем, однак не підтверджено факт перерахування відповідачу коштів первинним кредитором та факт укладення договору факторингу між первинним кредитором та позивачем в частині оплати за вартість придбаних вимог, зокрема, і щодо відповідача. Відповідно у задоволенні позовних вимог в частині договору про надання фінансового кредиту №09744-03/2024 від 08.03.2024 року слід відмовити за недоведеністю. Відносно договору позики №79398132 від 02.07.2024 року, судом встановлено, що він був укладений в електронній формі між відповідачем та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» - на суму 4000,00 грн., строком 20 днів до 21.07.2024 року зі сплатою незмінною процентної ставки у розмірі 0,98% на день на суму заборгованості за кредитом (а.с.27-29). Даних про перерахування коштів первинним кредитором відповідачу матеріали справи не містять. Вимоги до відповідача були передані позивачу на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с.31-33) з урахуванням додаткової угоди №2 до нього від 28.07.2021 року (а.с.34), додаткової угоди №7 до нього від 13.06.2022 року (а.с.35), додаткової угоди №42 до нього від 28.10.2024 року (а.с.36) та актом прийому-передачі реєстру боржників №36 від 28.10.2024 року (а.с.37) та витягом з реєстру боржників №36 від 28.10.2024 року (а.с.38). В той же час суду не було надано повний текст додаткової угоди №42 до договору факторингу №14/06/21 від 28.10.2024 року, що унеможливлює перевірку того факту, чи було позивачем оплачено первинному кредитору вартість вимоги, яка приймається, зокрема щодо відповідача, оскільки у п.2 додаткової угоди №42 вказана ціна продажу не вказана та відсутні докази сплати вказаних коштів позивачем первинному кредиту, а самі права вимоги переходять до позивача виключно після сплати ціни продажу. В цій частині вимоги наданого суду договору факторингу протирічать нормам п.59, 60 та 62 постанови ВП ВС від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, позиція за якою до часу не змінювалася, за якою у договорі факторингу головним є отримання плати клієнтом за придбані вимоги, без встановлення чого неможливо вважати договір факторингу таким, що відбувся. Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачем, однак не підтверджено факт перерахування відповідачу коштів первинним кредитором та факт укладення договору факторингу між первинним кредитором та позивачем в частині оплати за вартість придбаних вимог, зокрема, і щодо відповідача. Відповідно у задоволенні позовних вимог в частині договору позики №79398132 від 02.07.2024 року слід відмовити за недоведеністю. Відносно договору позики №2984219 від 03.07.2024 року, судом встановлено, що він був укладений в електронній формі між відповідачем та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» - на суму 5800,00 грн., строком 20 днів до 23.07.2024 року зі сплатою незмінною процентної ставки у розмірі 1,5% на день на суму заборгованості за кредитом (а.с.40-42). Даних про перерахування коштів первинним кредитором відповідачу матеріали справи не містять. Вимоги до відповідача були передані позивачу на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с.31-33) з урахуванням додаткової угоди №2 до нього від 28.07.2021 року (а.с.34), додаткової угоди №7 до нього від 13.06.2022 року (а.с.35), додаткової угоди №34 до нього від 08.10.2024 року (суду не надана) та актом прийому-передачі реєстру боржників №34 від 08.10.2024 року (а.с.44) та витягом з реєстру боржників №36 від 28.10.2024 року (а.с.45). Через не надання суду взагалі додаткової угоди №34 від 08.10.2024 року неможливо перевірити факт, що саме було погоджено сторонами у вказаній додатковій угоді, чи було позивачем оплачено первинному кредитору вартість вимоги, яка приймається, зокрема щодо відповідача, оскільки у п.2 акту прийому-передачі №34 від 08.10.2024 року вказана ціна продажу не вказана та відсутні докази сплати вказаних коштів позивачем первинному кредиту, а самі права вимоги переходять до позивача виключно після сплати ціни продажу. В цій частині вимоги наданого суду договору факторингу протирічать нормам п.59, 60 та 62 постанови ВП ВС від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, позиція за якою до часу не змінювалася, за якою у договорі факторингу головним є отримання плати клієнтом за придбані вимоги, без встановлення чого неможливо вважати договір факторингу таким, що відбувся. Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачем, однак не підтверджено факт перерахування відповідачу коштів первинним кредитором та факт укладення договору факторингу між первинним кредитором та позивачем в частині оплати за вартість придбаних вимог, зокрема, і щодо відповідача. Відповідно у задоволенні позовних вимог в частині договору позики №2984219 від 03.07.2024 року слід відмовити за недоведеністю. Підсумовуючи, суд приходить до думки, що в даній справі позивач належними доказами не підтвердив факт отримання відповідачем кредитних коштів від первинних кредиторів, а також факт сплати позивачем на користь усіх первинних кредиторів за усіма вимогами вартості придбання вимог до відповідача (ціни продажу). Відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо кожної із 3 заявлених вимог. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed