Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

У серпні 2024 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «СІНЕМА ХАУС» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію будинку [ADDRESS] . [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку. Внаслідок неналежного виконання Відповідачем зобов`язань з оплати спожитих житлово-комунальних послуг за період з 01.09.2023 по 15.04.2024 утворилась заборгованості в розмірі 24771,65грн. 15.04.2024 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «СІНЕМА ХАУС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗУБР КАПІТАЛ» укладено Договір про надання послуг з факторингу №15/04.24, відповідно до якого ОСББ зобов`язався за плату відступити Позивачеві право грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово комунальні послуги» до Боржників визначених в Додатку №1 до даного Договору. Відповідно до Реєстру боржників права вимоги до яких відступаються, сума та підстава заборгованості, який є невід`ємним Додатком № 1 до Договору про надання фінансових послуг факторингу №15/04.24 від 15.04.2024 до Позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями Відповідача щодо оплати житлово-комунальних послуг у сумі 24771,65 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗУБР КАПІТАЛ» заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг (послуги з управління, утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території) у розмірі 24771,65 грн.; судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2442,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 серпня 2024 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 18 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, вказала відповідно до договору від 27.07.2021 року про відступлення прави вимоги та заміну сторони за договором купівлі продажу майнових прав №Г/1006-КВ/ПМ від 13 липня 2021року, укладеного між [PERSON] , ТОВ «ГОЛД ФІШ» та АТ «Закритий інверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ІНТЕРСТЕЛЛАР», придбав майнові права на квартиру [ADDRESS] . Відповідно акту приймання передачі квартири за договором купівлі продажу майнових прав №Г/1006-КВ/ПМ від 13 липня 2021року ТОВ «ГОЛД ФІШ» передало [PERSON] вищезазначену квартиру 07.02.2024 року. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 17.02.2024 року. Таким чином, право стати співвласником ОСББ та набути прав і обов`язків члена об`єднання у відповідача виникло лише після 07.02.2024 року. Тому вимоги позивача є безпідставними. 20 червня 2025 року на адресу суду надійшли пояснення. Додатково позивач вказав, що відповідач з 13.07.2021 був і наразі залишається є власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку. Вказана інформація підтверджується копією Договору купівлі продажу майнових прав на квартиру № Г/1006-КВ/ПМ від 13.07.2021. Відповідно до Реєстру боржників права вимоги до яких відступаються, сума та підстава заборгованості, який є невід`ємним Додатком № 1 до Договору про надання фінансових послуг факторингу №15/04.24 від 15.04.2024 до Позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями Відповідача щодо оплати житлово-комунальних послуг у сумі 24771,65 грн. Просили позов задоволити. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Козін В.М. заперечували з приводу задоволення позовних вимог, просили у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції»\~від 12.06.2009\~№2 передбачено, що відповідно до статей 55,124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частина перша\~статті 15 Цивільного кодексу(далі-ЦК) України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що 13 липня 2021 року [PERSON] уклала договір купівлі- продажу майнових прав на квартиру № Г/1006-КВ/ПМ щодо об`єкту: квартири [ADDRESS] . Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «СІНЕМА ХАУС» (код ЄДРПОУ: 45228999) здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію будинку [ADDRESS] . Внаслідок неналежного виконання Відповідачем зобов`язань з оплати спожитих житлово-комунальних послуг за період з 01.09.2023 по 15.04.2024 утворилась заборгованості в розмірі 24771,65 грн. Щодо заміни кредитора. Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги (боржника). Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. 15.04.2024 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «СІНЕМА\~ХАУС» та\~Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«ЗУБР КАПІТАЛ» було укладено Договір про надання послуг з факторингу № 15/04.24, відповідно до якого, ОСББ зобов`язався за плату відступити позивачеві право грошової вимоги, що виникло на підставі ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до Боржників визначених в Додатку № 1 до даного Договору. Відповідно до\~Реєстру боржників\~права вимоги\~до яких\~відступаються,\~сума та підстава заборгованості, який є невід`ємним Додатком № 1 до Договору про надання фінансових послуг факторингу № 15/04.24 від 15.04.2024 до Позивача перейшло право вимоги за зобов`язаннями відповідача щодо оплати житлово-комунальних послуг у сумі 24\~771,65грн. Доказів незаконності передачі права вимоги матеріали справи не містять. Таким чином, право вимоги до Відповідача, щодо стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] , наразі належить Позивачу. Щодо заборгованості. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі ст. 382 Цивільного кодексу України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на правах спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири. А також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир та власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ст. 151 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію, що узгоджується також з положеннями ст. ст. 322, 382 Цивільного кодексу України. Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Відповідно до абз 1 ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Відповідно до ст. 5 ч. 1 п. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ст. 7 ч. 2 п. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. В силу ч.1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. При цьому, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 638/11034/15-ц від 10.12.2018. Так, відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з управління будинком, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно (ст. 16 Закону України «Про житлово комунальні послуги»). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово комунальні послуги»). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Таким чином, враховуючи наведене, Відповідач зобов`язаний приймати участь у витратах по управлінню багатоквартирним будинком. Тому, з врахуванням вищенаведеного, оскільки Відповідачу надавались послуги з управління будинком, з [PERSON] підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗУБР КАПІТАЛ» заборгованість по оплаті за послуги управління багатоквартирним будинком у розмірі 24771,65 грн. Таким чином, враховуючи наведене, Відповідач зобов`язаний приймати участь у витратах по управлінню багатоквартирним будинком. Положеннями\~ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»\~визначено, що співвласники зобов`язані, у тому числі, виконувати рішення зборів співвласників (п. 5); своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки багатоквартирному Отже позивач, як правонаступник управителя та надавача послуг з управління об`єктом: багатоквартирним житловим Будинком та нежитлових приміщень у Будинку за адресою: [ADDRESS] . Докази протилежного матеріали справи не містять. Також встановлено, що [PERSON] є власником у вказаному вище будинку, за особовим рахунком у період з 01 вересня 2023 року по 15 квітня 2024 року грошові кошти від споживача [PERSON] не надходили. Іншого матеріали справи не містять. Згідно пункту 6 частини 1\~статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Відповідно до\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Доказів відмови відповідача у встановленому порядку від надання позивачем житлово-комунальних послуг матеріали справи не містять, з огляду на що суд приходить до висновку про те, що відповідач послуги отримувала, в той же час своєчасно не вносила оплату за користування ними, у зв`язку з чим за ними утворилась заборгованість. Відповідачкою розмір заборгованості не спростований, доказів на підтвердження часткової/повної оплати не надано. Тому, з врахуванням вищенаведеного, оскільки відповідачу надавались послуги з управління будинком, із [PERSON] підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗУБР КАПІТАЛ» заборгованість по оплаті за послуги управління багатоквартирним будинком у розмірі 24\~771,65 грн. З приводу доводів відповідача про те, що право стати співвласником ОСББ та набути прав і обов`язків члена об`єднання у Відповідача виникло лише після реєстрації права власності. В законодавстві відсутнє застереження, що особа стає власником квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку виключно після проведення державної реєстрації речових прав, а з огляду на правові висновки Верховного Суду право власності виникає не p державної реєстрації, а з актів та/або правочинів, на підставі яких здійснюється внесення запису про власність у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (ДРРП). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 Цивільного кодексу України). Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості - це офіційне визнання державою прав, що здійснюється на підставі документів, які засвідчують виникнення права власності. Наприклад: право власності виникає на підставі договору купівлі-продажу, тобто договір купівлі-продажу стає підставою для державної реєстрації права власності в ДРРГ. Немає договору (підстави виникнення права) - немає і державної реєстрації. Договір - підстава виникнення права, а реєстрація в реєстрі - це вже похідне право. Нездійснення державної реєстрації не позбавляє права власності і не дає підстав стверджувати, що особа НЕ є власником. Згідно зі ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/ отриманим документам. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 3 червня 2020 року у справі № 363/4852/17. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 9 лютого 2018 року у справі № 906/538/16, установлено, що державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, тому ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не можна. Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів. У постанові від 17 січня 2024 року по справі № 522/3999/23 Касаційний цивільний суд Верховного Суду зазначив, що при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц. Також у постанові від 6 липня 2018 року у справі №910/582/17 Верховний Суд зазначив, що обов`язок утримання майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому, витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку розподіляються між співвласниками пропорційну до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належних їм квартир та спільного майна. Відповідач не заперечує факт придбання у власність майнові права на квартиру, по [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № Г/1006-КВ/ПМ від 13.07.2021. Інші особи не могли претендувати на дане майно і воно не могло бути переданим у власність іншим особам, а фактично воно зарезервоване за відповідачем. Власник крім прав, має ще й обов`язки і власність зобов`язує. У даному випадку, у разі прийняття судом позиції відповідача, - інші співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані сплачувати витрати і по квартирі відповідача або нести більші витрати при виключенні квартири відповідача із загального переліку витрат. Таким чином, Відповідач має обов`язок щодо оплати послуг з управління багатоквартирного будинку. Щодо судових витрат. Згідно до ч. 3 ст.\~133, ст.\~140, ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається що, відповідно до рахунку №8 на оплату правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 24.07.2024 року позивачем на користь Адвокатського об`єднання «Альма Теміс» було сплачено загальну суму в розмірі 3000 грн. за послуги з надання правничої допомоги у цій справі. У відповідності до ч. 1 та ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Як передбачено ч. 2\~ст. 164 ЦПК України\~у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви. З огляду на викладене, стягненню підлягає із відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 442,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526,\~625, ЦК України,Законом України «Про житлово-комунальні послуги», та

Outcome: approved