Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Костенка А.М., звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила: -визнати недійсним договір позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11, укладений між [PERSON] та [PERSON] , в тому числі додаток № 1 до договору позики «Розписка про отримання грошових коштів» від 16 серпня 2022 року; -визнати відсутніми зобов`язання [PERSON] за договором позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та за додатком № 1 до договору позики «Розписка про отримання грошових коштів» від 16 серпня 2022 року; -визнати відсутньою третейську угоду щодо передачі спорів на розгляд і вирішення до третейського суду для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) одноособово у особі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича, викладену у формі третейського застереження в пункті 7 договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує такими обставинами. У липні 2024 року з повідомлення банку у мобільному застосунку [PERSON] стало відомо про арешт грошових коштів на належному їй банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк». З метою отримання інформації про підстави такого арешту позивачка звернулася до банку, де дізналася, що арешт накладений у зв`язку з наявністю відкритого виконавчого провадження. Ознайомившись з матеріалами даного виконавчого провадження, з`ясувалось, що 16 серпня 2022 року між нею та [PERSON] начебто був укладений договір позики № 16/08-22/11, відповідно до пункту 1 якого [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 76 000 000,00 грн, а [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] ці кошти у строк не пізніше 31 березня 2024 року. При цьому, у пункті 7 даного договору позики міститься третейська угода у формі третейського застереження. Зокрема, у пункті 7.3 Договору зазначено про передачу будь-яких спорів на розгляд і вирішення до третейського суду для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) одноособово у особі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича. Додатком №1 до даного договору є розписка позивачки про начебто отримання нею від [PERSON] на виконання умов договору позики грошових у розмірі 76 000 000,00 грн та зобов`язання повернути їх не пізніше 31 березня 2024 року. Позивачка стверджує, що ніколи не підписувала вказаний вище договір позики та розписку, а також не отримувала від [PERSON] грошових коштів у зазначеному розмірі. Разом з тим, з отриманих [PERSON] копій документів вбачається, що 23 грудня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги (цесія) № 23/12-22/Ц, за умовами якого право вимоги до [PERSON] щодо повернення боргу в розмірі 76 000 000,00 грн переходить до [PERSON] . Оригінал спірного договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11 відповідно до Акту приймання-передачі документів за договором відступлення права вимоги (цесія) № 23/12-22/Ц [PERSON] передав відповідачу. [PERSON] надалі також з`ясовано, що 03 червня 2024 року [PERSON] звернувся до Одеського апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду від 03 червня 2024 року. З тексту цієї заяви вбачається, що 03 червня 2024 року третейським судом для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) одноособово у особі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича було прийнято рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 76 000 000,00 грн та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 76 000,00 грн. Позивач зазначає, що не брала участі у розгляді справи третейським судом і не була повідомлена про її існування, розгляд, а також суть і зміст пред`явлених до неї вимог. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 червня 2024 року видано виконавчий лист за вказаною вище заявою, отримавши який [PERSON] звернувся до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Боднара Д.В. із заявою від 16 липня 2024 року про примусове виконання рішення. Постановами від 16 липня 20024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднаром Д.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] коштів у розмірі 76 000 000,00 грн, накладено арешт на кошти та майно боржника. На виконання вказаних постанов з рахунку позивача вже було списано 11 381,10 грн. Позивач зазначає, що [PERSON] на підставі договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11 та додатку № 1 «Розписка про отримання грошових коштів» від 16 серпня 2022 року, було сформовано видимість боргового зобов`язання позивачки про заборгованість грошових коштів в розмірі 76 000 000,00 грн, яких остання ніколи в позику не отримувала. Крім того, на її думку, [PERSON] планомірно вчиняє дії, спрямовані на стягнення з позивачки грошових коштів, в тому числі за рахунок звернення стягнення на нерухоме майно, хоча жодних боргових зобов`язань у неї немає. У зв`язку з цим, [PERSON] також звернулась до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 190 КК України, а також з цим позовом до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Одночасно з цією позовною заявою стороною позивача також подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 серпня 2024 року позовну заяву передано на розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва за підсудністю. В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О. Також в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10 жовтня 2024 року заяву про забезпечення позову передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним, визнання відсутніми зобов`язань та третейської угоди, в частині позовних вимог до [PERSON] , з підстав передбачених пунктом 6 частини першої статті 186 ЦПК України. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13 листопада 2024 року на 12-00 год, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено процесуальні строки. Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Костенка А.М., про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, визнання відсутніми зобов`язань та третейської угоди. 29 жовтня 2024 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому виклав свої аргументи щодо змісту заявлених позовних вимог. Відповідач у відзиві зазначає інформацію, що вказана і позивачем у позовній заяві, а саме: щодо укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/11, в підтвердження чого [PERSON] видано розписку від 16 серпня 2022 року; щодо укладення 23 грудня 2022 року договору відступлення права вимоги (цесії) № 23/12-22/Ц. Однак відповідач стверджує, що про укладення вищевказаного договору відступлення права вимоги (цесії) від 23 грудня 2022 року № 23/12-22/Ц, [PERSON] було повідомлено особисто шляхом вручення відповідного повідомлення їй особисто в руки 22 грудня 2022 року. Також відповідач зазначає, що 02 квітня 2024 року перед подачею позовної заяви до [PERSON] направив на її адресу, зазначену в оспорюваному договорі позики, повідомлення про погашення заборгованості. В матеріалах третейської справи є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] . Крім того, 24 травня 2024 року представнику [PERSON] було вручено ухвалу третейського суду від 22 травня 2024 року про відкриття провадження у справі, про що також міститься у справі рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Також було доставлено на адресу [PERSON] рішення третейського суду від 03 червня 2024 року. Однак, незважаючи на обізнаність розгляду справи третейським судом, [PERSON] жодних заперечень з приводу заявлених до неї вимог не направляла, на слухання справи не з`явилася. Відповідач зазначає, що [PERSON] була обізнана і щодо розгляду Одеським апеляційним судом поданої ним заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Ураховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у позовній заяві не наведено правових підстав для визнання договору недійсним. Саме твердження про те, що оспорюваний договір позивачка не підписувала, а тому відсутнє її волевиявлення, не обгрунтовано належними доказами. 11 листопада 2024 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Костенка А.М., подала відповідь на відзив, в якій виклала свої заперечення щодо наведених відповідачем у відзиві аргументів. Зокрема, позивач зазначає, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та справою Одеського апеляційного суду з`ясувалося, що від її імені поштові відправлення, на які посилається відповідач, отримувала невідома їй особа на прізвище [PERSON] . Позивач заявляє, що не знає таку особу і тим більше не видавала на її ім`я або ім`я іншої особи жодних уповноважуючих документів на отримання кореспонденції. На адвокатський запит до ПАТ «Укрпошта» позивач отримала віповідь про те, що всю надіслану на її адресу кореспонденцію отримував [PERSON] на підставі довіреності, виданої [PERSON] та посвідченою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмакою І.П. 16 серпня 2022 року за № 1635. Звернувшись до вказаного нотаріуса, позивач отримала відповідь, що 16 серпня 2022 року [PERSON] не зверталася до нотаріуса за вчиненням нотаріальних дій. Крім того, нотаріус повідомила, що нотаріальний бланк, на якому виготовлена довіреність, використаний іншим нотаріусом - Остапенко Є.Є., реєстровий номер, заначений на довіреності, не відповідає реєстровим номерам вчинених нею реєстрових дій 16 серпня 2022 року, а також, що в копії довіреності її підпис відсутній, а міститься невідомий їй підпис. Нотаріус Остапенко Є.Є. також повідомив, що не посвідчував довіреності [PERSON] на ім`я [PERSON] 16 серпня 2024 року. Таким чином, на думку позивача, [PERSON] використано підроблений документ для отримання кореспонденціїї, яка надходила на адресу [PERSON] , а тому позивачка не була обізнана щодо існування оспорюваних нею правочинів. Щодо тверджень відповідача про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики та відсутність доказів, які б свідчили про непідписання позивачкою оспорюваного договору, зазначає, що внаслідок повномасштабного вторгнення в Україну країни-агресора вона з дітьми вимушена проживати в іншій країні. У період часу з 15 по 18 серпня 2022 року вона дійсно перебувала в Україні, однак жодним чином не могла підписувати 16 серпня 2022 року у місті Одеса оспорюваний нею договір, оскільки разом з сином цей період часу проживали у місті Ужгород, де 16 серпня 2022 року супроводжувала свого сина в стоматологічній клініці, про що надає підтверджуючі документи. Враховуючи віддаленість між містами Ужгород-Одеса в 1 017 км, позивач зазначає, що фізично не мала змоги перебувати 16 серпня 2022 року в Одесі, де нібито між нею та [PERSON] укладався договір позики та нею видавалася розписка про отримання в борг 76 000 000,00 грн, а ще й одночасно у місті Києві, де нібито вона оформила довіреність на ім`я [PERSON] . Наведені факти та аргументи, на думку позивача, доводять, що вона не укладала договір позики з [PERSON] , не отримувала від нього коштів в позику та не оформлювала відповідну розписку. Ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року витребувано у Головного управління Державної податкової служби у місті Києві інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого та перерахованого податку, військового збору щодо платника податків [PERSON] , за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року; витребувано у [PERSON] : оригінал договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; оригінал додатку від 16 серпня 2022 року № 1 «Розписка про отримання грошових коштів» до договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; оригінал договору відступлення прав вимоги (цесії) від 23 грудня 2022 року № 23/12-22/Ц, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; оригінал акту приймання-передачі документів за договором відступлення прав вимоги (цесії) від 23 грудня 2022 року № 23/12-22/Ц, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року частково задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову; зупинено стягнення на підставі виконавчого листа від 11 липня 2024 року № 4813/1333/24, виданого Одеським апеляційним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за Договором позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П у розмірі 76 000 000,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року витребувано у Головного управління Державної податкової служби у місті Києві інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про доходи платника податків [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Костенок А.М., позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові та інших додаткових письмових поясненнях, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Солдатов А.О., в судовому засіданні з приводу заявлених позовних вимог заперечував в повному обсязі, наводячи аргументи, зазначені, зокрема, у відзиві на позов та додаткових поясненнях на позовну заяву. Просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухаши пояснення представників сторін, суд встановив таке. На підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 16 серпня 2022 року в місті Одеса було оформлено договір позики № 16/08-22/П, сторонами якого за текстом договору вказані [PERSON] , як позичальник, та [PERSON] , як позикодавець. Згідно із пунктом 1 зазначеного договору позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 76 000 000,00 гривень (сімдесят шість мільйонів гривень), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей у строк не пізніше 31 березня 2024 року. Відповідно до пункту 2 договору позики повернення боргу повинно бути здійснено у грошовій формі - національній валюті України або за погодженням позикодавця у доларах США не пізніше терміну, що встановлений пункті 1 цього договору. Відсотки за позикою по цьому договору не нараховуються (пункт 4 договору позики). Крім того, у пункті 7 договору позики міститься третейське застереження. Згідно із підпунктом 7.3 договору позики сторони встановили, що у разі неможливості вирішення спорів шляхом переговорів, відповідно до статті 7 Закону України «Про третейські суди» будь-які спори підлягають передачі на розгляд і остаточне вирішення до третейського суду для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) одноособово у особі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича, [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , тел. [NUMBER] . Відповідно до підпункту 7.5 договору позики місце розгляду спору третейським судом буде здійснюватися у приміщенні конференц-залу «Морський Юніон Центр», яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Гагарінське плато, 5-Б. Порядок вирішення і час розгляду справи визначається третейським судом для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) у особі третейського судді Мазовецього Віталія Петровича одноособово з повідомленням сторін про час і місце розгляду справи. Додатком № 1 до договору позики 16 серпня 2022 року була оформлена розписка про отримання грошових коштів, яка виконана у вигляді надрукованого тексту з підписом. У тексті розписки зазначено, що [PERSON] , зареєстрована за адресою [ADDRESS] , на виконання договору позики № 16/08-22/П, укладеного між нею та громадянином України [PERSON] , отримала від останнього грошові кошти у розмірі 76 000 000,00 гривень (сімдесят шість мільйонів гривень). Отримані кошти [PERSON] зобов`язується повернути позикодавцеві у строк не пізніше 31 березня 2024 року. Розписка була оформлена в [ADDRESS] . В подальшому, 23 грудня 2022 року було оформлено договір відступлення права вимоги (цесії) № 23/12-22/Ц, згідно пункту 1 якого [PERSON] , як первісний кредитор, відступає [PERSON] як новому кредитору, а останній набуває право грошової вимоги, належне первісному кредитору відповідно до договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, укладеного між [PERSON] та боржником [PERSON] . У пункті 4 договору цесії передбачено, що документами, які підтверджують право вимоги до боржника, є договір позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та додаток №1 до договору позики - розписка про отримання грошових коштів. Відповідно до пункту 5 договору цесії за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника реального та належного виконання обов`язку по сплаті заборгованості за первісним договором у розмірі 76 000 000,00 гривень (сімдесят шість мільйонів гривень), термін повернення якої настане 31 березня 2024 року. За змістом пункту 8 договору цесії за відступлення права грошової вимоги до боржника новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору грошову суму у розмірі 70 000 000,00 гривень (сімдесят мільйонів гривень) у строк не пізніше 10 банківських днів з моменту отримання грошових коштів у повному обсязі від боржника. Також 23 грудня 2022 року було оформлено Акт приймання-передачі документів за договором відступлення права вимоги (цесії) № 23/12-22/Ц, згідно пункту 1 якого на виконання пункту 6 договору відступлення права вимоги (цесії) від 23 грудня 2022 року № 23/12-22/Ц первісний кредитор [PERSON] передав, а новий кредитор [PERSON] прийняв оригінали договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та додатку №1 до договору позики - розписку про отримання грошових коштів. Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору (суду ad hoc) одноособово у особі третейського судді Мазовецького В.П. від 03 червня 2024 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики у розмірі 76 000 000,00 грн та витрати на сплату винагороди третейського судді у розмірі 76 000,00 грн. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 червня 2024 року заяву [PERSON] про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд ad hoc) від 03 червня 2024 року, ухваленого у складі третейського судді Мазовецького В.П. задоволено та видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П у розмірі 76 000 000,00 грн та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 76 000,00 грн, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 605,60 грн. На підставі вказаної ухвали Одеським апеляційним судом 11 липня 2024 року видано [PERSON] виконавчі листи. В подальшому, 16 липня 2024 року [PERSON] звернувся до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Боднара Д.В. із заявою про примусове виконання рішення. Постановами Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Боднара Д.В. від 16 та 17 липня 2024 року відкрито виконавчі провадження, об`єднано виконавчі провадження у зведене виконавче провадження ВП № [NUMBER], накладено арешт на кошти і на майно позивача як боржника. Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. 16 липня 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Одеського апеляційного суду від 11 липня 2024 року № 4813/1333/24 про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П у розмірі 76 000 000,00 грн. Також 16 липня 2024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа Одеського апеляційного суду від 11 липня 2024 року № 4813/1333/24 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 605,60 грн. Вказані виконавчі провадження об`єднано у зведене виконавче провадження № [NUMBER] постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Боднара Д.В. від 16 липня 2024 року про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження. 16 липня 2024 року в межах виконавчого провадження № [NUMBER] Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. винесено постанову про арешт коштів боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 83 600 250,00 грн. Також 16 липня 2024 року в межах виконавчого провадження № [NUMBER] Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бондарем Д.В. винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 83 590 342,40 грн. 03 жовтня 2024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача. Також 03 жовтня 2024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. В межах виконавчого провадження № [NUMBER] Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. 03 жовтня 2024 року винесено постанову про виведення виконавчого провадження зі зведеного виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача. Також 03 жовтня 2024 року Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Боднарем Д.В. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом - 75 990 674,95 грн, стягнуто розмір виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця - 932,49 грн. Разом з тим, 03 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту примусового виконання рішень із заявами про примусове виконання рішення. 08 жовтня 2024 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 11 липня 2024 року № 4813/1333/24, виданого Одеським апеляційним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за Договором позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П у розмірі 76 000 000,00 грн. В межах виконавчого провадження № [NUMBER] Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. 08 жовтня 2024 року винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про стягнення виконавчого збору. Також, 08 жовтня 2024 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 11 липня 2024 року № 4813/1333/24, виданого Одеським апеляційним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 605,60 грн. В межах виконавчого провадження № [NUMBER] Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. 08 жовтня 2024 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору. Також 08 жовтня 2024 року на підставі частини першої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. в межах виконавчого провадження № [NUMBER] винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, постановлено об`єднати виконавчі провадження № [NUMBER], № 76235736 у зведене виконавче провадження № [NUMBER]. З відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження за номером виконавчого провадження № [NUMBER] вбачається, що виконавцем вчиняються заходи на перевірку інформації про наявність боржника та його майна, направлено відповідні запити. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, [PERSON] стверджувала, що вона ніколи не підписувала договір позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та розписку про отримання грошових коштів як додаток № 1 до договору позики, а також ніколи фактично не отримувала грошові кошти в сумі 76 000 000,00 грн від [PERSON] , у тому числі за договором позики. На підставі відміток у паспортах для виїзду за кордон судом встановлено, що 15 серпня 2022 року позивач разом із своїм сином перетнула державний кордон і заїхала на територію України, а 18 серпня 2022 року вони знову перетнули державний кордон і виїхали з території України. Отже, станом на 16 серпня 2022 року, тобто день оформлення договору позики та додатку №1 до нього (розписки), позивач перебувала на території України. Судом також враховано, що в період з 15 по 18 серпня 2022 року позивач з сином здійснили бронювання номеру для проживання в місті Ужгород в готелі «Атлант», що підтверджується наданими позивачем доказами бронюванням номеру в указаному готелі. 16 серпня 2022 року позивач супроводжувала свого сина на планову корекцію та лагодження ортодонтичних апаратів у стоматологічній клініці за адресою: місто Ужгород, вул. Заньковецької, буд. 35-а , що підтверджується довідкою від 05 серпня 2024 року № 5, виданою лікарем Перова О.М . Того ж дня 16 серпня 2022 року позивач супроводжувала свого сина на прийомі лікаря-офтальмолога Тихомирової В.В. у офтальмологічному центрі Exclusive Vizis, що підтверджується довідкою від 16 серпня 2022 року за формою № 027/о. Крім того, 16 серпня 2022 року позивач об 11 годині 15 хвилин придбавали товари в магазині Duna в місті Ужгород; об 11 годині 24 хвилини позивач особисто отримувала три посилки у відділенні Нової пошти № 4 за адресою: місто Ужгород, вул. Капушанська, буд. 168 , а о 18 годині 32 хвилини оплачувала вечерю в ресторані в місті Ужгород. Зазначені обставини підтверджені випискою АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку позивача від 23 січня 2020 року за період 15-19 серпня 2022 року, експрес-накладними Нової пошти № 20450574324157, № 20450574846481, № 59000851329084 та відомостями АТ КБ «ПриватБанк» про місце розрахунку карткою банку. Наступного дня, 17 серпня 2022 року о 08 годині 33 хвилин та 08 годині 37 хвилин позивач проводила медичні дослідження у відділенні № 068 ТОВ МЛ «ДІЛА» за адресою: місто Ужгород, вул. Капушанська, буд. 25, що підтверджується замовленнями № 068099415 і № 993141286, а також чеками про оплату вказаних досліджень та листками результатів досліджень. Об 11 годині 36 хвилин того ж дня позивач придбавала товари у магазині «Дім Кави» за адресою: місто Ужгород, пл. Корятовича, буд. 27 , а о 21 годині 41 хвилину - в магазині за адресою: місто Ужгород, пл. Корятовича, буд. 14 . Наведені обставини підтверджуються випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку позивача від 23 січня 2020 року за період 15-19 серпня 2022 року. Про перебування позивача в місті Ужгород 18 серпня 2022 року до моменту виїзду через державний кордон свідчать платежі о 9 годині 35 хвилин, 10 годині 16 хвилин, 10 годині 58 хвилин та 11 годині 03 хвилини, що підтверджуються випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку позивача від 23 січня 2020 року за період 15-19 серпня 2022 року. Жодних доказів на спростування зазначених обставин до матеріалів справи надано не було, відповідач зазначені обставини не заперечував. Отже, судом встановлено, що в період з 15 по 18 серпня 2022 року позивач перебувала в місті Ужгород, тоді як договір позики було оформлено 16 серпня 2022 року в місті Одеса, як і розписка про передачу грошових коштів, у якій вказано про складення 16 серпня 2022 року за адресою: [ADDRESS] , тобто на відстані більш як 1 000 кілометрів від місця перебування позивача. Також представником позивача було надано до матеріалів справи копію висновку спеціаліста Михайлова В.О. від 10 вересня 2024 року № 42, підготовленого на виконання постанови старшого дізнавача відділу дізнання Печерського УП ГУНП у м. Києві Олійника В.В. про залучення спеціаліста у кримінальному провадженні від 05 вересня 2024 року № 12024105060000555 на проведення почеркознавчого дослідження. За результатами проведеного дослідження спеціаліст дійшов таких висновків: 1) підписи від імені [PERSON] , зображення яких наявне в технічному зображенні договору позики від 16.08.2022 року № 16/08-22/П та в Додатку № 1 від 16.08.2022 року «Розписка про отримання грошових коштів» до цього договору позики - виконані однією особою; 2) підписи від імені [PERSON] , зображення яких наявне в технічному зображенні договору позики від 16.08.2022 року № 16/08-22/П та Додатку № 1 від 16.08.2022 року «Розписка про отримання грошових коштів» - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Відповідач надав свої заперечення проти зазначеного висновку спеціаліста [PERSON] № 42 та вважає його недопустимим доказом з тих підстав, що почеркознавча експертиза може проводитися лише за оригіналами документів, а свідоцтво експерта, яке було видано спеціалісту [PERSON] , є недійсним внаслідок звільнення спеціаліста з органів МВС. Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 «Почеркознавча експертиза» Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Також згідно пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Водночас, зазначені вище нормативні обмеження не можуть бути застосовані до висновку спеціаліста [PERSON] , оскільки він був підготовлений не в порядку статей 102-113 ЦПК України чи статей 101-102 КПК України і тому не є висновком експерта. Натомість цей висновок був підготовлений в рамках досудового розслідування кримінального проступку на підставі приписів статті 298-1 КПК України, згідно якої процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є висновок спеціаліста. З цих же підстав до спеціаліста [PERSON] в контексті підготовки ним висновку № 42 не підлягають застосуванню вимоги до експерта у кримінальному провадженні (частина перша статті 69 КПК України), зокрема, щодо наявності у особи права на проведення експертизи відповідно до Закону України «Про судову експертизу». Натомість відповідно до частини першої статті 71 КПК України спеціалістом у кримінальному провадженні може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками і може надавати консультації, пояснення, довідки, висновки та інші документи під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок. Відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 71 КПК України спеціаліст має право надавати висновки з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків, у тому числі у випадках, передбачених частиною третьою статті 214 цього Кодексу. У висновку спеціаліста № 42 зазначено, що [PERSON] має вищу юридичну освіту, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта за експертною спеціальністю 1.1. «Дослідження почерку і підписів» (свідоцтво № [NUMBER] видане ЕКК МВС України від 14 травня 2005 року). Згідно із частиною сьомою статті 16 Закону України «Про судову експертизу» свідоцтво є документом, що підтверджує наявність кваліфікації судового експерта за відповідною експертною спеціальністю. Враховуючи наведене, факт видачі [PERSON] свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта підтверджує наявність у нього спеціальних знань та навичок для проведення дослідження за відповідною спеціальністю, що вимагається нормою частини першої статті 71 КПК України. У свою чергу, відсутність у [PERSON] права на проведення експертизи згідно частини першої статті 69 КПК України не перешкоджає підготовці ним висновку спеціаліста. З врахуванням викладеного вище, суд відхиляє заперечення відповідача проти висновку спеціаліста [PERSON] та враховує цей висновок під час вирішення справи як письмовий доказ в порядку статей 76-79, 89, 95 ЦПК України. Відповідач також заперечував проти позову, посилаючись на укладення позивачем оспорюваного договору позики та видачу розписки з подальшим набуття відповідачем прав вимоги за вказаними борговими документами на підставі договору відступлення права вимоги. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частині другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, в силу приписів статей 1046 та 1047 ЦК України договір позики на суму 76 000 000,00 грн, як підстава виникнення правовідносин позики, повинен укладатися у письмовій формі. Також відповідач стверджує про наявність розписки як письмового документу, який підтверджує факт передання позивачу грошових коштів на виконання договору позики. При цьому, за вимогами частини другої статті 545 ЦК України кредитор у зобов`язанні повинен зберігати відповідні документи до моменту виконання зобов`язання боржником, після чого повернути їх боржникові. Отже, саме наявність у кредитора договору позики і розписки, якщо вони складалися, підтверджує факт існування боргового зобов`язання та факт невиконання його боржником. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Втім, посилаючись на факт укладення позивачем договору позики та оформлення розписки, відповідач оригіналів цих документів на виконання обов`язку доказування суду не надав. Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи. Судам необхідно встановити природу правовідносин, що виникли між сторонами, встановити, чи були реально отримані грошові кошти за договором та у разі встановлення такого факту з`ясувати, на виконання якого саме договору були отримані ці кошти. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі № 569/1646/14-ц. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року витребувано у відповідача оригінали договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, Додатку № 1 від 16 серпня 2022 року «Розписка про отримання грошових коштів» до договору позики, договору відступлення прав вимоги (цесії) від 23 грудня 2022 року № 23/12-22/Ц та акту приймання-передачі документів за договором відступлення прав вимоги (цесії). Вказана ухвала не була виконана відповідачем. У судовому засіданні 11 грудня 2024 року представник відповідача надав копію повідомлення Деснянського управління поліції ГУ НП від 22 липня 2024 року з довідкою б/н б/д, які були долучені до матеріалів справи. Зазначена довідка була видана відповідачу на підтвердження того факту, що він звертався до органів національної поліції з приводу інформування та отримання допомоги у відновленні втрачених документів, зокрема, договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та розписки до нього. Отже, зазначена довідка не підтверджує обставин втрати відповідачем вказаних боргових документів і не може вважатися доказом поважності причин неподання витребуваних судом документів. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17. Разом з тим, за умови неподання відповідачем витребуваних судом оригіналів договору позики та розписки, суд не може дослідити і встановити дійсний зміст та достовірність документів, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умов, внаслідок чого суд позбавлений можливості встановити як факт укладення договору позики, передачі коштів та складення розписки, так і наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Крім того, відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Отже, оскільки [PERSON] заперечує факт підписання та укладення нею договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, отримання грошей в позику та складення Додатку № 1 від 16 серпня 2022 року «Розписка про отримання грошових коштів», тобто ставить під сумнів існування оригіналів цих документів, суд на підставі частини першої статті 81 та частини шостої статті 95 ЦПК України не бере до уваги копії вказаних документів, наявні у матеріалах справи. Також суд враховує інформацію про доходи [PERSON] за період з 1 кварталу 1998 року по 3 квартал 2022 року, надану листом ГУ ДПС у м. Києві від 21 січня 2025 року №1687/5/26-15-12-06-07-СІ на виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2024 року про витребування доказів. За наданою інформацією сукупний дохід [PERSON] за вказаний період склав 91 825,30 грн. У зв`язку з цим суд критично оцінює вірогідність надання [PERSON] позивачу позики в сумі 76 000 000,00 грн. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц міститься правовий висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Дослідивши зазначені вище докази, зокрема, щодо місця перебування позивача 16 серпня 2022 року, доходів [PERSON] , почеркознавчого дослідження копій боргових документів, звернення відповідача до органів національної поліції з повідомленням про виявлену відсутність боргових документів, а також врахувавши ненадання відповідачем оригіналів оспорюваного договору позики та розписки, виходячи зі стандарту більшої переконливості, суд приходить до висновку, що відповідач не довів факту укладення договору позики, а також виникнення та існування позикових відносин із позивачем, натомість [PERSON] довела, що вона не укладала договір позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, включно з третейським застереженням у пункті 7 договору та Додатком № 1 від 16 серпня 2022 року «Розписка про отримання грошових коштів». Водночас, оформлені невстановленими особами договір позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та розписка до нього створюють видимість заборгованості позивача, що порушує права позивача на вільне укладення договору, обрання контрагента та визначення умов договору, які гарантовані пунктом 3 частини першої статті 3, частиною першою статті 627 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже воля особи є конститутивною ознакою правочину. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статті 204 ЦК України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як встановлено у частині другій статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника або учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З урахуванням наведеного судом встановлено, що [PERSON] не мала і не виражала волю на підписання від свого імені договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П, включно із третейським застереженням у пункті 7 договору та Додатком № 1 від 16 серпня 2022 року «Розписка про отримання грошових коштів», а докази отримання нею відповідних коштів у позику відсутні. За таких обставин, договір позики, включно з третейським застереженням і Додатком №1 до договору, як його невід`ємними частинами, підлягає визнанню недійсним в порядку частини першої статті 215 ЦК України як такий, що суперечить нормам частини першої статті 202 та частини третьої статті 203 ЦК України. Суд також зазначає, що відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У статті 2 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. За приписами частини сьомої статті 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Оскільки [PERSON] не підписувала договір позики, однією з умов якого було третейське застереження, то між нею та [PERSON] була відсутня письмова третейська угода. Отже, третейське застереження, яке міститься у пункті 7 договору позики, суперечить імперативним нормам частини четвертої статті 12 Закону України «Про третейські суди» та є недійсним в силу закону (нікчемним) на підставі частини сьомої статті 12 Закону України «Про третейські суди». Разом з тим, суд вважає, що встановлення законом нікчемності третейської угоди як спеціального правового наслідку допущених порушень не перешкоджає задоволенню позову про визнання договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П недійсним в цілому, як єдиного правочину з усіма його умовами. Оцінюючи позовні вимоги про визнання відсутніми зобов`язання позивача на підставі договору позики і розписки та про визнання відсутньою третейської угоди щодо передачі спорів на розгляд і вирішення до третейського суду суд виходить з наступного. На підставі договору позики від 16 серпня 2022 року № 16/08-22/П та розписки до нього відповідач отримав рішення третейського суду від 03 червня 2024 року про стягнення з позивача 76 000 000,00 грн, виконавчий лист від 17 червня 2024 року на примусове виконання рішення третейського суду, звернувся до уповноважених осіб за примусовим стягненням з позивача грошових коштів, у зв`язку з чим було накладено арешт на майно і кошти позивача та вже стягнуто 10 781 грн. Виконавче провадження триває. Суд погоджується з доводами позивача про порушення зазначеними діями права позивача на мирне володіння своїм майном і права власності, закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, частині першій статті 316, частині першій статті 317, частині першій статті 319 ЦК України, права на вільне здійснення своїх цивільних прав на власний розсуд, встановлене у частині першій статті 12 ЦК України, а також законних інтересів щодо неможливості примушування до дій, вчинення яких не є обов`язковим для особи (частина друга статті 14 ЦК України). Згідно частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, основним наслідком недійсності правочину є те, що права та обов`язки, на виникнення яких був спрямований правочин, не виникають. У постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). За обставинами даної справи судом встановлено, що відповідач, який вважає себе кредитором, ініціював розгляд своїх вимог про стягнення з позивача грошових коштів третейським судом, а в подальшому також судову процедуру видачі виконавчого листа на виконання рішення третейського суду, проте позивач не була обізнана з існуванням цих проваджень і тому не могла захистити свої права та законні інтереси в рамках цих проваджень. Так, у матеріалах справи містяться копії накладної Укрпошти від 23 травня 2024 року № 0200254957657 і рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення з ухвалою третейського суду, накладної Укрпошти від 02 квітня 2024 року № 0104232489138 і рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з повідомленням про погашення заборгованості, накладної Укрпошти від 11 травня 2024 року № 0104232561718 і рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з позовом, поданим до третейського суду, накладною Укрпошти від 05 червня 2024 року № 0200254952710 і відомостями про вручення поштового відправлення з рішенням третейського суду, відповіді АТ «Укрпошта» від 19 вересня 2024 року № 1.10.004.-25668-24 на адвокатський запит стосовно вказаних вище поштових відправлень і рекомендованого листа з Одеського апеляційного суду від 17 червня 2024 року № 6507808603208, а також надана АТ «Укрпошта» копія довіреності на ім`я [PERSON] , на підставі якої були вручені зазначені вище поштові відправлення. Такими доказами підтверджується, що відповідну поштову кореспонденцію від імені [PERSON] отримував [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмака І.П. 16 серпня 2022 року за №1635. Однак, з листа нотаріуса Бурмака І.П. від 01 жовтня 2024 року № 152/01-16 слідує, що 16 серпня 2022 року позивач до вказаного нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії не зверталася, а нотаріальний бланк, на якому виготовлена довіреність, був використаний іншим нотаріусом Остапенко Є.Є., до того ж реєстровий номер, зазначений на довіреності, не відповідає реєстровим номерам вчинених 16 серпня 2022 року нотаріусом Бурмака І.П. нотаріальних дій. Також нотаріус зазначила, що в копії довіреності її підпис відсутній, а міститься невідомий їй підпис. З листа нотаріуса Остапенко Є.Є. від 07 жовтня 2024 року № 226/01-16 слідує, що 16 серпня 2022 року ним не посвідчувалася довіреність від імені позивача на ім`я [PERSON] . Отже, зібраними у справі доказами підтверджується, що поштову кореспонденцію щодо розгляду вимог про стягнення з позивача грошових коштів за договором позики остання не отримувала. В матеріалах справи також міститься надана відповідачем нотаріальна заява [PERSON] від 19 листопада 2024 року про те, що подружжя позивача з 2023 року переїхало на Кіпр, а він отримував поштову кореспонденцію в Україні на прохання чоловіка позивача, пересилав чоловікові позивача фотографії отриманих листів, а згодом передав оригінали листів кур`єру. У свою чергу, представник позивача у процесуальних документах та у судовому засіданні зазначив, що позивач заперечила указані в заяві відомості, стверджує, що ніколи не була знайома з [PERSON] , а також переїхала на постійне проживання на Кіпр задовго до 2023 року. Оскільки щодо одних і тих самих фактів [PERSON] та позивачем зроблені взаємовиключні заяви і суду не було надано жодних доказів на підтвердження фактів, про існування яких йдеться у заяві [PERSON] , суд позбавлений можливості вважати ці факти встановленими. При цьому, навіть ті факти, про які стверджується у заяві, не підтверджують факт повідомлення саме позивача про заявлені до неї вимоги. Суд також враховує, що ані відповідач у своїх додаткових запереченнях, ані представник відповідача у судовому засіданні не пояснили, яким саме чином вдалося віднайти [PERSON] для відібрання заяви, якщо у копії довіреності на його ім`я, яка була надана АТ «Укрпошта», зазначено лише місце проживання [PERSON] на тимчасово окупованій території, а інших відомостей для зв`язку з ним указано не було. Наведені обставини викликають сумніви щодо достовірності заяви [PERSON] від 19 листопада 2024 року. Крім того, явка відповідача [PERSON] ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року була визнана обов`язковою. Вимоги такої ухвали відповідачем не виконано. Отже, зібраними у справі доказами підтверджується, що позивач не підписувала договір позики та розписку, не отримувала відповідні гроші у позику, не знала про розгляд третейської справи та справи про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення третейського суду, проте фактично набула статусу боржника і на цій стадії позбавлена можливості ефективно здійснювати захист своїх прав під час первісного вирішення спору третейським судом та судом апеляційної інстанції. За таких обставин, суд вважає, що визнання зобов`язань за оспорюваним договором позики та визнання третейської угоди відсутніми є ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 334/5347/22. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із статтями 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, визнання відсутніми зобов`язань і третейського застереження підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у сумі 4 239,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved