Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, матеріали позовної заяви був розподілений до провадження судді Бойка О.М. В позовній заяві просить суд витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» (49006, м. Дніпро, пр. Пушкіна, буд.55, код ЄДРПОУ: 43625883) у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 306,7 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м., літ. «а» - тераса, літ. «з/я» - зливна яма, №1-4 - огорожа, а також 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги\~мотивує тим,\~що з 25 серпня 2012 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] . За ствердженнями позивача, за час перебування у шлюбі ними було придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: За договором купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10.10.2013 року сторонами було придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - право власності оформлено на ім`я [PERSON] . За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2013 року сторонами було придбано земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений житловий будинок - право власності оформлено на ім`я [PERSON] ; - Автомобіль BMW-X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за [PERSON] ; - Автомобіль BMW-X5, 2011 року випуску, двигун дизельний об`ємом 2993 куб.см., колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за [PERSON] . У зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] та офіційним розлученням, виникла необхідність здійснити поділ спільно нажитого майна подружжя. Про добровільний поділ подружжя домовитися не змогло, через що [PERSON] вимушений був звернутися до суду з позовом про поділ вищезазначеного спільного майна подружжя. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду від 15.05.2020 року відкрито провадження по справі № 175/1487/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. [PERSON] , внесла до статутного капіталу ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» код ЄДРПОУ 43625883 домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які, на думку позивача, є спільним майном подружжя, не отримавши на це його згоди. В подальшому рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. індексний номер № 52424735 від 28.05.2020 року, право власності на земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений житловий будинок зареєстровано за ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» (код ЄДРПОУ 43625883). Також, рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. індексний номер № 52424735 від 28.05.2020 року, право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «HAШE МАЙБУТНЄ» (код ЄДРПОУ 43625883). Підставою проведення зазначених реєстраційних дій, є акт приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер: 529,530 виданий 22.05.2020, приватним нотаріусом Ричка Юлія Олександрівна, згідно якого [PERSON] на виконання рішення єдиного учасника від 20.05.2020 року та п. 1 ч. 14 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», передала, а ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» прийняв, як внесок до Статутного капіталу нерухоме майно, а саме: домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які є спільним майном подружжя. З вказаного акту вбачається, що [PERSON] не було отримано дозволу [PERSON] на відчуження майна, що перебувало у їх спільній власності подружжя. Таким чином, на думку позивача, [PERSON] одноособово розпорядилася спільним майном подружжя, а ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» стало власником спільного майна подружжя на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 529,530, виданий 22.05.2020 року, виданий приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни. [PERSON] звернувся до Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та просив внести відомості про кримінальне правопорушення та негайно розпочати досудове розслідування, через дії [PERSON] 05.06.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040440000750 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України та розпочато досудове розслідування. У зв`язку з наявністю реальної загрози подальшого відчуження спільного майна подружжя Товариством, за заявою [PERSON] ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.06.2020 по справі № 175/1482/20-ц накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку. В подальшому, не погоджуючись з самовільним вилученням майна, [PERSON] було подано до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позовну заяву до [PERSON] , ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Ричка Ю.О. про визнання недійсним та скасування письмового рішення, визнання недійсним та скасування акту прийняття-передачі нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа №175/2152/20). В межах даної цивільної справи, ухвалою суду від 02 вересня 2021 року провадження у справі було закрито та роз`яснено можливість звернутись з аналогічним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області. Реалізуючи своє право, [PERSON] звернувся з аналогічним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області (справа №904/8550/21). У зв`язку з цим зверненням, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 01 лютого 2022 року провадження у справі про поділ майна подружжя було зупинено до розгляду господарського позову. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі. Мотивуючи своє рішення, суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] не доведено, що на час прийняття оскаржуваного рішення від 20.05.2021 року або на дату вчинення спірного правочину (акта приймання-передачі майна від 22.05.2021), ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» в особі директора [PERSON] знав чи не міг не знати про те, що передане до статутного капіталу майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і що [PERSON] не отримав згоди на це другого з співвласника - [PERSON] . Таким чином, в межах даної господарської справи, суд встановив, що ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» в особі директора [PERSON] безвідплатно набув право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку, як добросовісний набувач. З огляду на вищевказані висновки судів, [PERSON] був вимушений звернутись до суду з позовом. Представник ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» надав до суду відзив на позовну заяву в якій заперечував позовні вимоги у повному обсязі. Вказує, що товариство набуло права на спірне майно правомірно як добросовісний набувач та відповідно до норм ст.388 ЦК України примусове відчуження майна буде порушенням права власності юридичної особи. Третя особа [PERSON] надала до суду свої пояснення в яких вона заперечує позовні вимоги та просить суд відмовити в їх задоволенні, з огляду на той факт, що вона відчужила своє власне майно правомірно добросовісному набувачеві. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував позовні вимоги та просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що з 25 серпня 2012 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.11.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] . За час перебування у шлюбі ними було придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: За договором купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10.10.2013 року сторонами було придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - право власності оформлено на ім`я [PERSON] . За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2013 року сторонами було придбано земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений житловий будинок - право власності оформлено на ім`я [PERSON] ; - Автомобіль BMW-X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за [PERSON] ; - Автомобіль BMW-X5, 2011 року випуску, двигун дизельний об`ємом 2993 куб.см., колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за [PERSON] . У зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] та офіційним розлученням, виникла необхідність здійснити поділ спільно нажитого майна подружжя. Про добровільний поділ подружжя домовитися не змогло, через що [PERSON] вимушений був звернутися до суду з позовом про поділ вищезазначеного спільного майна подружжя. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду від 15.05.2020 року відкрито провадження по справі № 175/1487/20-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. [PERSON] , внесла до статутного капіталу ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» код ЄДРПОУ 43625883 домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які є спільним майном подружжя, не отримавши на це його згоди. В подальшому рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. індексний номер № 52424735 від 28.05.2020 року, право власності на земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений житловий будинок зареєстровано за ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» (код ЄДРПОУ 43625883). Також, рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. індексний номер № 52424735 від 28.05.2020 року, право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «HAШE МАЙБУТНЄ» (код ЄДРПОУ 43625883). Підставою проведення зазначених реєстраційних дій, є акт приймання - передачі нерухомого майна, серія та номер: 529,530 виданий 22.05.2020, приватним нотаріусом Ричка Юлія Олександрівна, згідно якого [PERSON] на виконання рішення єдиного учасника від 20.05.2020 року та п. 1 ч. 14 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», передала, а ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» прийняв, як внесок до Статутного капіталу нерухоме майно, а саме: домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які є спільним майном подружжя. З вказаного акту вбачається, що [PERSON] не було отримано дозволу [PERSON] на відчуження майна, що перебувало у їх спільній власності подружжя. Таким чином, [PERSON] одноособово розпорядилася спільним майном подружжя, а ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» стало власником спільного майна подружжя на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер 529,530, виданий 22.05.2020 року, виданий приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни. [PERSON] звернувся до Дніпропетровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та просив внести відомості про кримінальне правопорушення та негайно розпочати досудове розслідування, через дії [PERSON] 05.06.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040440000750 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України та розпочато досудове розслідування. У зв`язку з наявністю реальної загрози подальшого відчуження спільного майна подружжя Товариством, за заявою [PERSON] ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02.06.2020 по справі № 175/1482/20-ц накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку. В подальшому, не погоджуючись з самовільним вилученням майна, [PERSON] було подано до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позовну заяву до [PERSON] , ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Ричка Ю.О. про визнання недійсним та скасування письмового рішення, визнання недійсним та скасування акту прийняття-передачі нерухомого майна, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа №175/2152/20). В межах даної цивільної справи, ухвалою суду від 02 вересня 2021 року провадження у справі було закрито та роз`яснено можливість звернутись з аналогічним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області. Реалізуючи своє право, [PERSON] звернувся з аналогічним позовом до Господарського суду Дніпропетровської області (справа №904/8550/21). У зв`язку з цим зверненням, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 01 лютого 2022 року провадження у справі про поділ майна подружжя було зупинено до розгляду господарського позову. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено у повному обсязі. Мотивуючи своє рішення, суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] не доведено, що на час прийняття оскаржуваного рішення від 20.05.2021 року або на дату вчинення спірного правочину (акта приймання-передачі майна від 22.05.2021), ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» в особі директора [PERSON] знав чи не міг не знати про те, що передане до статутного капіталу майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і що [PERSON] не отримав згоди на це другого з співвласника - [PERSON] . Таким чином, в межах даної господарської справи, суд встановив, що ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» в особі директора [PERSON] безвідплатно набув право власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку, як добросовісний набувач. З огляду на вищевказані висновки судів, [PERSON] був вимушений звернутись до суду з позовом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно із ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Відповідно до ч. З ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою відповідно до положень ст. 65 СК України. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу відповідно до положень ст. 69 СК України. Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У вищевказаному рішенні Господарського суду Дніпропетровської області зазначено наступне: «Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, [PERSON] зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка, стосовно яких виник даний спір, були придбані за власні кошти [PERSON] та зареєстровані за ним на праві приватної власності, що може свідчить про непоширення на таке майно режиму спільної власності. В силу вимог ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В порушення наведеної процесуальної норми, [PERSON] не надав суду жодних доказів в підтвердження факту придбання ним спірного майна за власні кошти, та відповідно не спростував презумпцію спільності права власності на таке майно». Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 674/31/15-ц: «Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). У даному випадку, майно вибуло з законного володіння [PERSON] на безоплатній основі, шляхом внесення його [PERSON] до статутного капіталу ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.». Крім того, Велика палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц дійшла таких висновків: «Відповідач [PERSON] одержав спірне майно за безвідплатними договорами - договорами дарування. Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, в разі безвідплатного набуття майна в особи, яка не мала права його відчужувати, власник на підставі статті 387 ЦК України має право витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від добросовісності останньої. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частинами першою, другою статті 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача за відплатним договором. Водночас з огляду на висновок про безвідплатність набуття майна зазначені норми не підлягають застосуванню у цій справі. Натомість застосовується стаття 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову в частині витребування спірного майна із чужого незаконного володіння». Також у згаданій Постанові вказано, що: «Як зазначено вище, задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.» У постанові КЦС ВС від 29 жовтня 2018 року у справі №612/553/15-ц вказано, що індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмінних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють у необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору. У постанові від 12 грудня 2018 року у справі №442/7505/14 Верховний Суд вказав, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі та не як право на частину речі, а як частка в праві на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. При розгляді справи суд має з?ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв?язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19. Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим. Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 6 грудня 2010 року у справі №3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі №1522/25684/12. За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об?єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц. Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв?язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21); від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (провадження №14-91цс20). Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження №12-234гс18). З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння». У постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону №1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов?язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Верховний Суд у складі Об?єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2020 у справі №430/1281/14-ц, зробив такий висновок: «При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об?єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об?єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об?єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об?єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому». Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно 13 законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, судом встановлено, що при переданні об`єктів спільної сумісної власності подружжя, а саме, житлового будинку та земельної ділянки, до статутного капіталу ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», [PERSON] не вказала про необхідність отримання згоди від Позивача [PERSON] та всупереч положенням ЦК України передала майно ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» не маючи для цього достатньої правової підстави, що з огляду на положення ст. 388 ЦК України та вищевказаних висновків Верховного Суду є підставою для витребування майна у Відповідача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Європейський суд з прав людини, зокрема у справі Белеш та інші проти Чеської Республіки, неодноразово зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved