Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

03.06.2024 до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. Заявниця народилася [INFO] в місті Тюмень, Тюменської області Російської Федерації. 02 травня 2009 року між матір`ю заявниці [PERSON] та біологічним батьком, [PERSON] , зареєстровано шлюб. За доводами заявниці вони разом з матір`ю відразу після її народження переїхали жити і Україну на постійне місце проживання. З 2018 року по 2020 рік заявниця навчалась в комунальному закладі «Верхівцевської середньої загальноосвітньої школи № 2 І-ІІІ ступенів» Верхньодніпровської районної ради Дніпропетровської області», по закінченню якого отримала свідоцтво про здобуття повної загальної середньої освіти. З огляду на те, що заявниця не має паспорта громадянина України та паспорта будь-якої іншої країни, вона позбавлена можливості станом на сьогодні користуватися усіма правами та свободами наданими законодавством України, що й стало підставою для звернення до суду. Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді [PERSON] . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Петрюк Т.М. від 04.06.2024 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами окремого провадження з викликом сторін. Розпорядженням заступника керівника апарату суду № 316 від 16.06.2025 на підставі рішення ВРП від 05.06.2025 "Про звільнення судді [PERSON] у відставку" призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 17 липня 2025 року справу прийнято до свого провадження зі стадії розгляду справи по суті за правилами окремого провадження з викликом сторін. 03.11.2025 в судовому засіданні оголошену вступну та резолютивну частини рішення. В судовому засіданні представник заявника Серебряков Е.С. підтримав заяву з мотивів викладених у ній. Зазначив, що заявниця проживала безперервно з 2009 року на території України по свідоцтву про народження. Звернулась до уповноважених органів для отримання паспорту громадянина України, проте їй було відмовлено. На теперішній час з РФ розірвані всі міжнародні зв`язки та заявниця не має бажання отримувати паспорт громадянина РФ. Просив задовольнити заяву. Заявниця підтримала заяву, додала, що намагалась оформити документи у дипломатичній установі в м. Харкові, однак через те, що не була записана до електронної черги не могла це зробити. Більше не вчиняла дій, щоб зареєструватись в електронній черзі до відповідної установи. В подальшому звернулась до міграційної служби за місцем проживання, проте отримала відмову. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області проти задоволення заявлених вимог заперечував, зазначивши при цьому, що мати заявниці, з її слів, перетнула кордон у 2017 році, вказує на те, що на момент перебування у Харкові з настанням повноліття заявниця мала можливість отримати паспорт громадянина України. Представник заінтересованої особи зазначив, що встановлення такого факту лише підтвердить факт незаконного перебування особи на території України та не породить юридичних наслідків отримання паспорту громадянина України, оскільки заявниця не отримала паспорту іноземної держави, не відмовилась від громадянства РФ, не набула статусу особи без громадянства. Заперечував щодо визнання факту проживання [PERSON] на території України з 2009 року по 2015 рік, оскільки в особистих поясненнях наданих при розгляді справи про адміністративне правопорушення мати заявниці написала, що прибула в Україну разом з неповнолітньою донькою у 2015 році. Допитаний як свідок [PERSON] , повідомив, що проживає однією сім`єю разом з [PERSON] . З заявницею познайомилися в школі у 2016 році, тоді й почали зустрічатися. З 2021 року проживали разом, а в 2022 році у них народилася донька. За доводами [PERSON] заявниця в Україні проживає з 2006 року, проживали в місті Кам`янське, а на навчання у 5 класі сім`я заявниці переїхала у місто Верхівцеве. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю заявниці, повідомила, що вона є громадянкою РФ, познайомилась з [PERSON] , який є біологічним батьком заявниці. Коли доньці виповнилось два роки вони приїхали до родичів батька в Україні та залишились проживати. Донька пішла до школи (1 клас) в м. Павлоград, потім переїхали в м. Дніпродзержинськ, потім в м. Верховцеве. Додала, що не мала можливість отримати громадянство України, оскільки її чоловік не мав власного житла. Повідомила, що мала можливість відмовитись від громадянства РФ, проте до уповноважених органів з цього питання не зверталась. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.\~9Конституції\~України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.\~55\~Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК\~України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилася [INFO] в місті Тюмень, РФ, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , в якому батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що біологічним батьком зі слів матері заявниці є [PERSON] , який є громадянином України, уродженцем міста Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, що підтверджується копією паспорта громадянина України, долученого до матеріалів справи. 02 травня 2009 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб. Відповідно до довідки № 52 від 01.07.2022, виданої в.о. директора Верхівцевського ліцею № 2 Верхівцевської міської ради [PERSON] з 2018 року навчалася з 2018 року по 2020 рік у «Верхівцевській середній загальноосвітній школі № 2 І-ІІІ ступенів» Верхньодніпровської районної ради Дніпропетровської області», що підтверджується також копією свідоцтва про здобуття повної загальної середньої освіти серії [NUMBER] від 26 червня 2020 року. В судовому засідання встановлено та матеріалами справи підтверджено факт народження [PERSON] доньки [PERSON] , [INFO] , батьком якої записано [PERSON] . Із Акту № 342 від 24 листопада 2023 року встановлено, що з 2015 року по 24 липня 2023 року (дата довідки) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] мешкають за адресою: [ADDRESS] . Із пояснень представника заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, долучених до матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до Верхньодніпровського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області з приводу прийняття громадянства України та оформлення паспорта громадянина України, на звернення якої надано відповідь, що на даний час вона не має будь яких підстав, щодо оформлення громадянства України. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України «Про громадянство України», Указом Президента України від 27 березня 2001 р. № 215/2001 Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів, остання має породжувати зміну або припинення особистих прав особи, однак законодавцем не встановлено обов`язку для суду встановлювати факт реалізації цих прав на підставі постановленого рішення, тобто суд виходить із заявлених вимог та мотивів заявника, що мають породжувати юридичні факти, а можливість реалізації цих фактів суд встановлювати не має, оскільки правомірність та можливість набуття особою громадянства України в даному випадку належить до компетенції органів Державної міграційної служби України. Відповідно до ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Пунктом 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України\~«Про громадянство\~України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. У\~статті 3\~Закону України\~«Про громадянство\~України» встановлено належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності\~Законом України «Про громадянство України»\~(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. У статті 8 Закону України «Про громадянство України» передбачено порядок набуття громадянства України за територіальним походженням, згідно з яким особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається: -особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства; -іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство. Для оформлення\~набуття громадянства\~України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано: 1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні; 2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, - заяву про зміну громадянства; 3) іноземцем, який в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій\~статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої\~статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя; 5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування. У постанові\~Верховного Суду\~у складі\~Об`єднаної\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) встановлено, що сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення. Статтями 12, 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявник у інший спосіб не може довести даний факт, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява в частині встановлення факту проживання на території України підлягає частковому задоволенню, оскільки матеріалами справи підтверджується факт проживання заявниці на території України лише з 2015 року. Згідно з ч. 7 ст.\~294\~ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом.

Outcome: partial