Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

02.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування квартири, договору дарування гаражу та договору дарування земельної ділянки недійсними, повернення подарованого майна, яким позивався до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В.. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що ним у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В. було оформлено три договори дарування: 26.03.2015 року - договір дарування квартири [ADDRESS] та договір дарування гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Дніпро» по [ADDRESS] ; 25.06.2015 року - договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:009:0204, , за якими обдарованими були [PERSON] та [PERSON] . На час підписання зазначених договорів він вважав, що обдаровані (котрі перебували у шлюбі) за отримання в дар об`єктів нерухомості будуть довічно його утримувати та слідкувати за станом його здоров`я. Обдаровані були обізнаними, що подароване їм майно для нього було дуже цінним і який для нього це був важливий крок у житті. Після отримання майна, обдаровані не дотрималися своїх обіцянок щодо його утримання, а він в силу свого віку не вимагав фіксації зазначеної інформації в самих договорах, яка була озвучена [PERSON] , як чоловіком його племінниці. Згодом він дізнався, що одразу після оформлення договорів дарування, поведінка [PERSON] по відношенню до дружини [PERSON] різко змінилася. [PERSON] застосовував фізичне насильство та погрози по відношенню до своєї дружини [PERSON] , а потім пішов з дому, викравши оригінали всіх документів до яких мав доступ. Позивач також стверджував, що подароване ним [PERSON] та [PERSON] майно він фактично дарував для їхніх дітей, однак [PERSON] сказав, що такого не можна робити, оскільки діти за першої можливості продадуть і треба все оформити на нього і дружину разом. Наразі [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою підписати згоду на продаж належної йому частки майна, а тому саме він створює загрозу втрати дарунку, що має для нього, позивача, немайнову цінність та є частиною його життя. Позивач також вказав, що об`єкти дарування від самого початку мали б бути об`єднувальними елементами для сім`ї та призначались для дітей, однак під впливом обставин були оформлені на їх батьків. На день підписання договорів дарування йому було повних 87 років, і він наївно довірився людині, яка давала слово по-перше утримувати його та допомагати за потреби, а по-друге не відчужувати нерухомість, а натомість залишити для своїх дітей. На час укладання договорів дарування на користь відповідачів, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, оскільки все майно він хотів залишити саме їх дітям. Позивач також послався, як на важливий факт, що він продовжує постійно проживати в подарованій квартирі та сплачувати рахунки за комунальні послуги, а іншого житла в нього окрім того, що він подарував просто немає. Просив визнати недійсними договори дарування: квартири [ADDRESS] та договір дарування гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Дніпро» по [ADDRESS] від 26.03.2015 року; дарування земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:009:0204 від 25.06.2015 року, повернути йому все подароване ним майно за цими ж договорами дарування через помилку у сприйнятті процесу. Провадження у справі було відкрито 06.10.2017 року з призначенням попереднього засідання. 01.02.2018 року відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов [PERSON] , відповідно до змісту якого позов визнала. Відповідачка [PERSON] підтвердила, що позивач [PERSON] дійсно хотів залишити її дітям нерухоме майно, оскільки його сім`я та її батьки майже все життя дуже тісно спілкувалися, проте її чоловік [PERSON] поговорив із [PERSON] та вмовив його залишити все їй та йому порівну, мотивуючи тим, що діти продадуть. У подальшому вона зрозуміла, що [PERSON] хотів скоріше стати власником, оскільки ще під час шлюбного життя пропонував щось продати з отриманого майна, але вона не могла так вчинити. Вважала, що можна стверджувати про відсутність волі [PERSON] на укладення договорів дарування їй з [PERSON] , оскільки [PERSON] хотів все своє майно залишити їхнім дітям. Їй не відомо чим саме [PERSON] вдалося змусити [PERSON] підписати договори дарування на їх користь, а тому не виключає, що [PERSON] обіцяв утримувати [PERSON] по життєво. Наразі стан здоров`я [PERSON] погіршується, він дуже шкодує за такий вчинок, що він бажаючи допомогти їй створив проблеми. [PERSON] стверджував, що він до кінця не розумів суті правочину, а наполягати на письмовому підтвердженні утримання вважав нечемним і абсолютно не сімейним вчинком. Стверджувала, що метою правочинів, що укладені [PERSON] на їх з [PERSON] користь, було саме забезпечення її дітей майном задля їх подальшого життя. Пам`ятає, що [PERSON] розказував, що в його квартирі буде жити її дочка [PERSON] , а земельні ділянка з гаражем відійдуть сину [PERSON] . Поведінка сторін свідчить, що один із обдарованих хоче якнайскоріше його продати, а не залишити дітям. Після укладення договорів дарування [PERSON] продовжує проживати в квартирі та сплачує за квартиру і гараж. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Панченко О.В. заявляв клопотання про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування та скасування державної реєстрації без розгляду, для вирішення якого судом було визнано обов`язковою явку позивача [PERSON] у підготовче засідання. У підготовчому засіданні 19.11.2018 року [PERSON] підтвердив суду, що він особисто підписав позовну заяву про визнання договорів дарування недійсними та повернення йому майна, бажає щоб позов розглядався судом, заяву про відмову від позову не підтримує, заявлені позовні вимоги підтримує. Підготовче провадження у справі було закрито 16.04.2019 року. Під час судового розгляду справи по суті, 07.07.2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Мішин Ю.С. підтримав заявлений позов про визнання недійсними договорів дарування, за якими [PERSON] подарував відповідачам [PERSON] та [PERSON] належне йому нерухоме майно та повернення майна з тих підстав, що, укладаючи договори дарування позивач помилився тому, як вважав,що укладає договори довічного утримання про що свідчать фактичні обставини за яких укладалися оспорювані договори, а також після їх укладення, оскільки відповідачі, зокрема [PERSON] фактично одразу змінив своє відношення до сім`ї, подароване майно продовжувало залишатися у володінні позивача, котрий продовжив користуватися майном, а також його утримувати. Відповідачка [PERSON] підтримувала позов [PERSON] , визнала, що її дядько [PERSON] не планував укладати договори дарування, оскільки він думав, що вони будуть його доглядати, йому 91 рік і він потребує догляду. На час укладання договорів дядько не читав договори, оскільки він їм довіряв, а чи роз`яснювала нотаріус йому наслідки договорів відповідачка [PERSON] не обізнана тому, як на час підписання договорів вона була з маленькою дитиною, а тому не володіє повністю інформацією щодо дотримання порядку укладення договорів. Після смерті тітки, дружини [PERSON] , останній спочатку складав заповіт на їх користь, щоб покращились її стосунки з колишнім її чоловіком. Відповідачка також визнала, про її обізнаність, що укладалися саме договори дарування, однак думала, що вони і так будуть піклуватися про [PERSON] і [PERSON] запевняв її, що не буде проблем, але проблеми виникли після укладання договорів. Дядько говорив, що він дуже розчарувався в них, тому як через пару місяців після підписання договору дарування квартири ставлення [PERSON] до нього змінилося і він побачив, що підписав не той договір, що планував. Відповідач [PERSON] позов не визнав, стверджував, що він не давав обіцянки [PERSON] доглядати його довічно та останній не порушував питання про його забезпечення, оскільки [PERSON] отримував пенсію 14 000 гривень. Визнав, що він допомагав [PERSON] , коли той його просив про допомогу, зокрема ремонтував балкон у квартирі, встановлював пам`ятник його померлій дружині. Повідомив, що він не має доступу до подарованого майна, що він сплачує податок за землю, однак квитанції показати не може. Вказав, що документи на майно зберігалися у позивача. [INFO] позивач [PERSON] помер у віці 92 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 лютого 2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с102 тому №3). 22 липня 2022 року судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Неліна С.О. інформації про спадкоємців [PERSON] 07 жовтня 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нелін С.О. повідомив суду, що єдиним спадкоємцем після померлого [INFO] [PERSON] є - [PERSON] (а.с.38 тому №4). Ухвалою суду від 10 січня 2023 року до участі у справі №752/20137/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними, скасування державної реєстрації, як процесуального правонаступника позивача [PERSON] залучено - [PERSON] .. Закрито провадження в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] . У судовому засіданні 05.06.2025 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Мішин Ю.С. підтримав заявлені позовні вимоги, вказав, що всі оспорювані договори дарування були укладені в 2015 році, а посилання у прохальній частині позовної заяви, що договори дарування квартири [ADDRESS] та гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК «Дніпро» по [ADDRESS] укладені в 2017 році є помилкою. Стверджував, що оспорювані договори були укладені [PERSON] внаслідок помилки, оскільки відносини, що мали місце між дарувальником і обдарованими на момент укладення договорів були такими, що він очікував від обдарованих на довічне утримання, а тому вважав, що укладає договори довічного утримання з метою отримання допомоги від обдарованих і в подальшому. Однак, зокрема [PERSON] , обманув його, оскільки після укладення договорів дарування змінив своє відношення до сім`ї, а у подальшому взагалі залишив свою сім`ю і вимагав від [PERSON] згоди на продаж, або ж викуп у нього його частки майна. Та обставина, що [PERSON] помилково уклав договори дарування, а не договори довічного утримання підтверджується тим, що після відчуження у спосіб дарування, [PERSON] продовжував використовувати за призначенням подароване [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно, а також його утримувати. Обдарована за оспорюваними договорами [PERSON] , котра, як процесуальний правонаступник позивача підтримала позовні вимоги заявлені [PERSON] , а також зазначені підстави для позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Панченко О.В. позов не визнав, посилаючись на те, що сторона позивача заявляє різні підстави для позову, а саме, що оспорювані договори дарування були укладені [PERSON] внаслідок помилки та його обману зі сторони обдарованих, однак, за наявності однієї підстави виключається інша. Також звертав увагу суду, що провадження відносно відповідачки [PERSON] закрито, а оспорювані договори не можуть бути визнані недійсними тільки в частині. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Комарницька О.В. про дату час та місце розгляду справи повідомлялася, однак у судове засідання не з`явилася, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталася. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] приходився чоловіком його сестри, між ними були дуже близькі родинні відносини, котрі тимчасово були припинені і відновлені на прикінці 2016 року. Після смерті дружини [PERSON] сам приймав рішення подарувати належне йому нерухоме майно дітям його дочки [PERSON] , оскільки її чоловік [PERSON] всіляко допомагав йому та обіцяв його утримання в подальшому. [PERSON] мав укласти з [PERSON] та [PERSON] договір довічного утримання і передачу їм майна в рівних частках до досягнення дітьми повноліття, а потім дізнався, що його обманули і він підписав договори дарування. Подарованим майном [PERSON] користувався до кінця свого життя, дуже переживав, що він так довірився [PERSON] та підписав договори дарування. [PERSON] стверджував, що не читав договори які укладав, оскільки довіряв [PERSON] , котрий йому у всьому допомагав і він мав надію, що так буде завжди. Після укладення договорів дарування [PERSON] змінив своє ставлення до сім`ї і також до [PERSON] , саме після цього [PERSON] дізнався, що він підписав не договори довічного утримання, а договори дарування на користь [PERSON] та [PERSON] , що не відповідало його волі. [PERSON] помер у будинку для осіб похилого віку. Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 березня 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] , а останні прийняли в дар у рівних частках кожний: - квартиру [ADDRESS] (а.с.8-9 тому №1); - гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Дніпро» по [ADDRESS] (а.с.10 тому №1). 25.06.2015 року [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] , а останні прийняли в дар у рівних частках земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3223155400:05:009:0204 (а.с.6 тому №1). Зазначені договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. та зареєстровані в реєстрі за номерами 730,733,1500 відповідно. Як видно зі змісту договорів дарування укладених дарувальником [PERSON] на користь обдарованих [PERSON] та [PERSON] , кожен із договорів містить умови про те, що: право власності у обдарованих на подароване їм майно квартиру та гаражний бокс виникає з моменту його прийняття, обдаровані свідчать, що вони дарунки приймають. Прийняттям дарунків вважається одержання обдарованими оригінальних примірників договорів після їх нотаріального посвідчення, а право власності на земельну ділянку з моменту прийняття земельної ділянки, нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності обдарованих в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень; сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдарованих вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру; норми чинного законодавства щодо порядку оформлення права власності на отримане в дар нерухоме майно, а також про зміст прав і обов`язків за договорами, а також про правові наслідки укладених ними правочинів п.п.10,11,12,5. За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, сформованих 28.09.2017 року: об`єкт житлової нерухомості реєстраційний номер 224463880000 квартира за адресою [ADDRESS] , зареєстрована 26.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. на підставі договору дарування серія та номер 730, виданого 26.03.2015 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20307024 від 26.03.2015, форма власності - спільна часткова, розмір частки власник [PERSON] , розмір частки власник [PERSON] номери записів про право власності 9190864, 9190865; об`єкт нерухомості реєстраційний номер 606967880000 гаражний бокс за адресою [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] , зареєстрований 26.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. на підставі договору дарування серія та номер 733, виданого 26.03.2015 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20311078 від 26.03.2015 року, форма власності - спільна часткова, розмір частки власник [PERSON] , розмір частки власник [PERSON] номери записів про право власності 9192872, 9190864; об`єкт нерухомості реєстраційний номер 666849532231 земельна лділянка кадастровий нгомер 3223155400:05:009:0204 за адресою [ADDRESS] , зареєстрований 25.06.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. на підставі договору дарування серія та номер1500, виданого 25.06.2015 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22387578 від 25.06.2015 року, форма власності - спільна часткова, розмір частки власник [PERSON] , розмір частки власник [PERSON] номери записів про право власності 10182987, 10182988 (а.с. 25-31 тому №1). Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з правилами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до правил частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дарувальник за договорами дарування №№ 730, 733 від 26.03.2015 року та №1500 від 25.06.2015 року [PERSON] 02.10.2017 року звернувся до суду з позовом про визнання укладених ним на користь [PERSON] , [PERSON] договорів дарування нерухомого майна недійсними з тих підстав, що укладення договорів дарування не відповідало його волі, оскільки він мав намір передати належне йому нерухоме майно дітям відповідачів, однак [PERSON] переконав його, що так робити не можна. На час укладення договорів він вважав, що обдаровані будуть довічно його утримувати, слідкувати за станом його здоров`я, зокрема така інформація була озвучена йому [PERSON] , на той час йому було повних 87 років і він довірився йому, однак зі сплином часу ситуація помінялася, відповідачі не стримали своєї обіцянки надання йому по життєвої допомоги, а також будь-якої допомоги за потреби. Також вказав, що він продовжує постійно проживати в подарованій квартирі, оскільки іншого житла він не має. Просив повернути йому все подароване ним майно через помилку у сприйнятті процесу. [INFO] у віці 92 років позивач у справі [PERSON] помер у селі Підгірці Обухівського району Київської області, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 27 лютого 2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.102 тому №3). Залучена до участі у справі процесуальний правонаступник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала. Відповідно до правил статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Постанова Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі №718/955/20 (провадження №61-383св21) містить висновок, що з огляду на положення статтей 203, 717,229 ЦК України, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Висновки Верховного Суду викладені у постанові від 19.05.2021 року у справі №718/955/20 (провадження №61-383св21), мають бути враховані судом до спірних правовідносин відповідно до правил частини 4 статті 263 ЦПК України. Крім того, висновки зазначеної вище постанови Верховного Суду узгоджуються з висновками постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15 на яку посилався позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом, який є предметом судового розгляду. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За правилами статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом ; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77, части 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Правилами частини 1 статті 82 ЦПК України встановлено,що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] , будучи у процесуальному статусі відповідачки за позовними вимогами [PERSON] , позов визнавала. Підтверджувала, що [PERSON] після смерті його дружини, а її тітки, прийняв рішення передати належне йому нерухоме майно її дітям. У який спосіб на той час її чоловік [PERSON] вплинув на [PERSON] , що той підписав договори дарування на неї та [PERSON] їй невідомо. [PERSON] підтвердила, що [PERSON] допомагав [PERSON] у ремонті балкону, дверей, встановити пам`ятник на могилі його померлої дружини, між ними були добрі стосунки, він обіцяв [PERSON] пожиттєвий догляд. Вона, [PERSON] знала, що укладаються договори дарування, а не довічного утримання, однак думала що у зв`язку з цим не буде проблем, але [PERSON] не дотримався обіцянки перед її дядьком і взагалі залишив сім`ю. [PERSON] до кінця свого життя користувався нерухомим майном, яке їм подарував, ніс витрпати по його утриманню, іншого житла він не мав. Будучи присутнім у судовому засіданні [PERSON] позов [PERSON] не визнавав. У той же час [PERSON] підтвердив наявність у нього добрих стосунків з [PERSON] , що він відкликався на всі його прохання, в тому числі на прохання останнього ремонтував йому балкон, двері, встановлював пам`ятник його дружині. Відповідач [PERSON] також стверджував, що він не обіцяв [PERSON] утримувати його, оскільки той отримував пенсію в розмірі 14 000 гривень, але допомагав у всьому про, що він його просив. Після укладення договорів дарування документи на майно зберігалися у [PERSON] , доступу до подарованого майна він не мав, його не допускали до подарованого майна. Також стверджував, що він, відповідач [PERSON] , сплачує податок за землю, однак доказів на підтвердження зазначеної обставини суду не надав. Наразі, з пояснень відповідачів у справі на позов [PERSON] судом було встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів відповідач [PERSON] та [PERSON] мали гарні стосунки, [PERSON] отримував необхідну йому допомогу від [PERSON] , а допомоги в утримані позивач не потребував, оскільки мав достатнє пенсійне забезпечення. Крім того, [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у сім`ї [PERSON] дітей не було, на час укладення договорів дарування дружина [PERSON] померла, а родина батьків [PERSON] була для нього самою близькою, вони мали тісне спілкування. У [PERSON] іншого нерухомого майна, крім того, що було їм подароване не було, після укладення договорів дарування [PERSON] продовжував користуватися цим майном та утримував його до кінця свого життя. Судом також встановлено, що [PERSON] був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1987 року І ступеню, на час укладення оспорюваних ним договорів мав вік 87 років, помер у віці 92 років, перебуваючи у будинку для людей похилого віку. Пояснення [PERSON] , а також [PERSON] у статусі відповідачки у частині надання, зокрема [PERSON] всілякої допомоги [PERSON] , а також наявності у них гарних стосунків, використання та утримання [PERSON] належного йому майна після дарування [PERSON] та [PERSON] узгоджуються з показаннями свідка [PERSON] , а показання свідка в частині намірів [PERSON] передати належне йому нерухоме майно дітям [PERSON] та [PERSON] узгоджуються з поясненнями [PERSON] . Крім того, суд приймає до уваги, визнання відповідачем [PERSON] того факту, що після укладення договорів дарування, на виконання їх умов дарувальник не передав йому документи на подароване нерухоме майно і не допускав його до користування ним. Наразі, встановлені судом обставини, що дарувальник за оспорюваними договорами [PERSON] , [INFO] , на час укладання договорів був особою похилого віку, оскільки мав повних 87 років, за віком мав потребу у догляді та сторонній допомозі, після смерті дружини залишився одиноким, мав гарні стосунки з [PERSON] , котрий на його прохання одразу ж надавав йому необхідну допомогу є підставою для висновку суду, що, укладаючи договори дарування про передачу належного йому нерухомого майна в якості подарунку [PERSON] та [PERSON] переслідував мету отримання від останніх допомоги та догляду, відповідно неправильно сприймав фактичні обставини оспорюваних правочинів щодо настання прав та обов`язків обдарованих, що вплинуло на його волевиявлення. Передача в подарунок належного йому нерухомого майна, котре було у нього єдиним, а саме житлової квартири, гаражу та земельної ділянки і задовольняло його потреби, а саме квартира у забезпеченні його житлом, земельна ділянка для організації його відпочинку, у гаражі зберігався автомобіль, а також продовження використання ним цього ж майна за призначенням і його утримання свідчить про те, що оспорювані договори були укладені під впливом помилки, щодо обставин, які мали істотне значення. Позивач бажав укласти договір за умовами якого обдаровані мали б доглядати за ним. Під час укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення [PERSON] не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Отже, у суду наявні підстави для висновку, що оспорювані правочини не відповідають загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України мають бути визнані судом недійсними. Що ж стосується позовної вимоги про повернення подарованого [PERSON] нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] , котра була заявлена одночасно з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування, то вона не підлягає задоволенню судом з огляду на наступне. Зі змісту договорів дарування з приводу яких було заявлено спір, а саме пунктів 10 договорів щодо дарування квартири та гаражного боксу, то право власності у обдарованих на предмети дарування виникало з моменту його прийняття, а прийняттям дарунку вважалося одержання обдарованими оригінальних примірників договорів після їх нотаріального посвідчення, а пунктом 5 договору щодо дарування земельної ділянки передбачено, що право власності на земельну ділянку у обдарованих виникає з моменту прийняття земельної ділянки, нотаріального посвідчення цього договору та державної реєстрації права власності обдарованих в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень. У той же час, за результатами судового розгляду заявленого спору судом було встановлено, що подароване [PERSON] нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] не передавалося останнім у користування, майно продовжувало перебувати у користуванні [PERSON] , останній користувався цим майном та утримував його. Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Європейський суд з прав людини також вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). При вирішенні питання про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, суд приймає до уваги, що при звергненні до суду з позовом, позивач [PERSON] , як учасник ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС І категорії був звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». [PERSON] заявлявся спір до двох відповідачів [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 10.01.2023 року відповідачку [PERSON] залучено до участі у справі, як процесуального правонаступника позивача [PERSON] , провадження за заявленими позовними вимогами до відповідачки [PERSON] закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України. Наразі, за правилами ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі частки підлягають стягненню на користь держави з відповідача [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: partial