Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Національної служби здоров`я України та Житомирської міської ради звернулось до Корольовського районного суду м. Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить: - стягнути з [PERSON] (проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 6 322,00 грн на користь Національної служби здоров`я України, які перерахувати в дохід державного бюджету на номер рахунку: UA978999980313080115000026011; код ЄДРПОУ 37993783, отримувач ГУК у м.Києві/Шевченківський р-н/24060300, банк отримувача Казначейство України (ЕАП); - стягнути з [PERSON] (проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) витрати на лікування потерпілого від кримінального правопорушення в сумі 251,36 грн на користь Житомирської міської ради, які перерахувати в дохід місцевого бюджету на номер рахунку: UA718999980314020544000006797; код ЄДРПОУ 37976485, отримувач ГУК у м.Жит.обл/тг м. Житомир/24060300, банк отримувача Казначейство України (ЕАП). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 04.02.2025, який згідно даних ЄДРСР набрав законної сили 07.03.2025, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення возі з застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України. Згідно вироку, [PERSON] заподіяв тілесні ушкодження [PERSON] . З отриманими тілесними ушкодженнями потерпілого [PERSON] госпіталізовано до КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради, де він знаходився на стаціонарному лікуванні з 19.10.2024 по 23.10.2024. Вартість лікування склала 6 573,36 грн, з яких 251,36 грн підлягають стягненню до місцевого бюджету, 6 322,00 грн до Державного бюджету України. Цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого в межах даного кримінального провадження не заявлявся, в добровільному порядку вказані кошти не відшкодовані. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавав. Ухвала про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, двічі направлялись на адресу відповідача за зареєстрованим місцем його проживання, у відповідності до приписів ЦПК України, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими, з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Також відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 910/1730/22 визначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що вироком Корольовського районного суду м.Житомира від 04 лютого 2025 року у справі №296/11623/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121\~КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком два роки шість місяців. Вирок суду набрав законної сили 07 березня 2025 року. Відповідно до змісту вищевказаного вироку суду, 19.10.2024 близько 01 години 00 хвилин, [PERSON] заподіяв тілесні ушкодження [PERSON] . У відповідності до медичної карти стаціонарного хворого № 13215, виписки із медичної карти стаціонарного хворого, [PERSON] перебував на лікуванні в КП Лікарня №2\~ім.\~В.П.\~Павлусенка» в\~період з\~19.10.2024\~по 23.10.2024\~з діагнозом\~"Відкрита\~рана інших\~та неуточнених\~частин живота.\~Колото-різана\~рана бокової стінки живота зліва з проникненням в черевну порожнину з пошкодженням селезінки. Внутрішньочеревна кровотеча. Крововтрата 1 ст. Садна та гематома обличчя зліва". Роденчуку О.С. проведено необхідні медичні обстеження та хірургічне втручання. Згідно з листом комунального підприємства «Лікарня №2 ім. В.П.Павлусенка» Житомирської міської ради за №630 від 18.03.2025, надісланого у відповідь на запит Житомирської окружної прокуратури, [PERSON] , 2003 р.н., знаходився на стаціонарному лікуванні з 19.10.2024 по 23.10.2024. Всього проведено 4 ліжко/дні. Вартість лікування в жовтні становила 1643,34 грн. Загальна сума витрат становить 6573 грн 36 коп. Розрахунок вартості лікування [PERSON] за період перебування на стаціонарному лікуванні: комунальні послуги та енергоносії 251,36 грн (кошти місцевого бюджету); поточні витрати закладу (оплата праці, медикаменти, продукти харчування, господарські предмети та матеріали, поточні послуги) 6322,00 грн (кошти отримані від НСЗУ). [PERSON] не відшкодував витрати пов`язані з лікуванням Роденчука О.С. Претензійно-позовна робота щодо відшкодування витрат не здійснювалась. Договір про медичне обслуговування населення на 2024, за програмою медичних гарантій, між КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» ЖМР та НСЗУ укладався. \~ \~ \~ \~Цивільний позов в межах кримінального провадження в справі № 296/11623/24 щодо відшкодування понесених витрат на лікування потерпілого не заявлявся, та відповідно судом не вирішувався. Житомирською окружною прокуратурою листами від 20.03.2025 за №51-85-2063ВИХ-25 та №51-85-2064ВИХ-25 повідомлено Національну службу здоров`я України (рекомендованим листом відправлення № 0505275552946, направленим 21.03.2025), Житомирську міську раду у порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» про виявлені порушення в частині незвернення Національної служби здоров`я України та Житомирської міської ради щодо відшкодування шкоди та намір звернення до суду в інтересах держави. Згідно листа Житомирської міської ради від 28.03.2025 №30/1330, сформованого на повідомлення прокуратури, [PERSON] добровільно не відшкодував КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради витрати на лікування постраждалого. КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради не зверталась з відповідним позовом до суду. Житомирська міська рада не заперечує щодо звернення Житомирської окружної прокуратури з позовом до суду для стягнення з винної особи витрат понесених комунальним підприємством «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради на стаціонарне лікування потерпілого від зазначеного кримінального правопорушення. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4\~ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1\~Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру») (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»). Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23\~вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених\~статтею 257 ЦПК України. З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 виснувала про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункти 38, 39). Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови). Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (провадження № 12-20гс21), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22). У постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43.). Відповідно до положень статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування шкоди. Згідно з частинами першою та другою статті 22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до частин першої та другої статті 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За частиною другою статті 1191 ЦПК держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Приписами частини першої статті 1206\~ЦК України визначено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно з частиною 3 вказаної статті, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. Пунктом тринадцятим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» та пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до пункту другого «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. Згідно з п. 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. Встановлено, що Національна служба здоров`я України та Житомирська міська рада не зверталися із відповідними позовами про відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] , що свідчить про неналежне виконання ними своїх повноважень та обгрунтованість правових підстав для звернення Житомирської окружної прокуратури з цим позовом до суду. З огляду на викладене, наявність належних доказів на підтвердження понесених витрат КП «Лікарня №2 ім. В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради за рахунок джерел фінансування: коштів місцевого бюджету та коштів НСЗУ, на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, що встановлено вироком суду від 04.02.2025, в сумі 6 573,36 грн, суд дійшов висновку, що позов Житомирської окружної прокуратури є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. На підставі ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору. Оскільки відповідно до п.6 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судовий збір підлягає стяненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved