Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в якому просив встановити факт, того, що він є сином [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Встановити факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Позов обґрунтувала тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . До майна, яке належало спадкодавцю на момент смерті відноситься житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була зареєстрована спадкова справа № 126/2024. Постановою приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. № 742/02-31 від 08.08.2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок у зв`язку з відсутністю доказів проживання разом зі спадкодавцем та відсутності документів необхідних для вчинення нотаріальної дії. Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 14.05.2025 відкрите провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач - територіальна громада в особі Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в ході підготовчого засідання жодних заяв по суті справи до суду не надсилала, з клопотаннями не зверталась. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 30.06.2025 підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Козиряцька І.М. в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач - територіальна громада в особі Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання свого представника не направила, заяв або клопотань до суду не надсилала. Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні пояснення. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він мешкав в с. Веселянка та добре знав родину [PERSON] . Батько позивача [PERSON] перед смертю важко хворів, у зв`язку з чим син його доглядав. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона сестрою дружини позивача і також мешкала в с. Веселянка. Приблизно у 2008-2009 р.р. у померлого [PERSON] був інсульт в результаті чого він став потребувати сторонньої допомоги, і тоді позивач разом з дружиною переїхали на постійне мешкання до с. Веселянка та почали доглядати батька позивача. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є донькою позивача та онукою померлого [PERSON] . У 2007 році вона одружилась, а потім у дідуся стався інсульт та він певний час не міг себе обслуговувати. Батьки свідка постійно мешкали з дідусем, готували їжу, прали речі. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона мешкає в с. Веселянка та є інспектором соціального захисту населення Новоолександрівської сільської ради, а також є депутатом по округу № 6 (с. Веселянка). В селі сідок мешкає з 3-х річного віку та знає всю родину [PERSON] , та її батьки товаришували з батьками позивача. Перед смертю батько позивача [PERSON] переніс інсульт та син з дружиною переїхали до нього і стали разом мешкати, та відповідно доглядати дідуся. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є чоловіком двоюрідної сестри позивача, з якою одружився у 1991 році. Часто їздили до с. Веселянка, та зупинялись в будинку померлого [PERSON] . Батько позивача є інвалідом з дитинства. В останні роки життя [PERSON] позивач разом з дружиною мешкали з ним разом у будинку в см. Веселянка та доглядали його. Суд, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 29.09.2010 року Григорівською сільською радою Запорізького району Запорізької області, актовий запис № 21. Із матеріалів спадкової справи № 126/2024 рік, наданої суду приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., яка відкрита після смерті [INFO] [PERSON] вбачається, що після його смерті спадщину прийняв позивач [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.08.2024 вбачається, що спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з відсутністю доказів проживання позивача разом зі спадкодавцем та відсутності документів необхідних для вчинення нотаріальної дії. Згідно зі ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про нотаріат» у разі не подання відомостей ( інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, нотаріус відмовляє у її вчиненні, про що, на вимогу заінтересованої особи, виносить мотивовану постанову. За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності ( ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Правила державної реєстрації актів цивільного стану в Україні затверджені наказом Мін`юсту України від 18.10.2000 р. № 52/5 (у редакції від 18.11.2003 р. № 140/5). На доповнення до цього Наказу Постанова КМУ від 12.09.2002 р. № 1367 (зі змінами та доповненнями) затвердила нові бланки свідоцтв замість колишніх, часів УРСР. Ця постанова втратила чинність (19.11.2010 р.), а замість неї набула чинності Постанова КМУ від 10.11.2010 р. № 1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану», яка діє зі змінами та доповненнями. Згідно постанови встановлено, що написання прізвищ, імен та імен по батькові здійснюється виключно українською мовою в кожній із граф. Якщо у спадкоємця свідоцтво про народження зразка УРСР, то анкетні дані, внесені російською мовою. Відповідно до статті 46-1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Частиною другою цієї статті зазначено, що в числі реєстрів, які використовує нотаріус, є Державний реєстр актів цивільного стану громадян. Згідно статті 49 ЦК України актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Серед них народження фізичної особи, встановлення її походження, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до підпункту 4.14. пункту 4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (надалі Порядок вчинення нотаріальних дій), «при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом… На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти..» Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , що виданий, 24.07.2001 Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, прізвище позивача в українському варіанті вказано як « [PERSON] », в російському « [PERSON] ». В картці платника податків, що видана 08.04.2019 Олександрівським управлінням у м. Запоріжжі Державної фіскальної служби України та в пенсійному посвідченні № [NUMBER] серії [NUMBER] також прізвище позивача вказано « [PERSON] », дата народження [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 07.02.1956 року Григорівською сільською радою Запорізького району Запорізької області встановлено, що російською мовою « [PERSON] » народився [INFO] . В графі «батько» вказаний « [PERSON] » (російською мовою). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.09.2010 Григорівською сільською радою Запорізького району Запорізької області прізвище померлого [INFO] спадкодавця зазначено як [PERSON] . В картці платника податків, що видана спадкодавцю 24.03.2008 року ДПІ у Запорізькому районі також прізвище вказано « [PERSON] », дата народження [INFO] . Згідно Державного акту на право приватної власності на землю № 004075, що виданий 26.12.2002 Запорізькою районною державною адміністрацією, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 266, померлому [PERSON] належала земельна ділянка площею 5,75 га на території Григорівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно свідоцтва № [NUMBER] про право особистої власності на житловий будинок, що видане 24.06.1991 виконавчим комітетом Запорізької районної ради народних депутатів, власником житлового будинку [ADDRESS] вказаний « [PERSON] » (російською мовою). Згідно довіреності від 02.07.2008, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М., зареєстрована в реєстрі за № 6863, [PERSON] , [INFO] , що проживає в [ADDRESS] , уповноважив [PERSON] , [INFO] , що проживає в [ADDRESS] на представлення інтересів з питань експлуатації автомобіля. Підпис довірителя зроблена як « [PERSON] » (російською мовою). З урахуванням зазначеного, українські записи прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах зазначеної особи є ідентичними. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Так, згідно з п.3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї, а згідно п.3.22 Інструкції, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. Законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. У п. 23 вищевказаної Постанови вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення факту, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його батьку на момент смерті було 82 роки, він хворів, переніс інсульт і потребував сторонньої допомоги та догляду, тому тривалий час не менше трьох років, позивач проживав разом з ним. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Обставини проживання позивача разом з батьком підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки № 526 від 26.09.2015, що видана виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області встановлено, що [PERSON] , [INFO] станом на момент смерті [INFO] свого батька [PERSON] фактично проживав з ним за адресою: [ADDRESS] та здійснював за ним догляд. Таким чином, факт проживання позивача [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] був підтверджений під час судового розгляду. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.6. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК ), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985року №105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно п.13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, чинної на час видачі спадкодавцю [PERSON] свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР). Частиною першою статті 86 ЦК УРСР (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно зі статтею 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час виникнення спірних правовідносин регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі - Інструкція). Згідно з пунктом 2 Інструкції об`єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі. Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Згідно з пунктами 10, 12, 13 Інструкції, при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації: а) оглянути будинок (домоволодіння); б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з`ясувати, хто являється його власником. Про час огляду і збирання відомостей бюро технічної інвентаризації вивішує об`яви на видному місці на даному будинку і сусідніх будинках; в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості; г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. 05.08.1992 вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва об`єктів. Тобто, до 05.08.1992 не передбачалась процедура введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, при набутті права власності на такі об`єкти. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно технічного паспорту, складеному станом на 1990 рік, житловий будинок [ADDRESS] побудований у 1959 році, господарські споруди в 1980-1989рр. 18 травня 1991 року « [PERSON] » (російською мовою) видано свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Запорізької райради від 18.05.1991 року № 177. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, у позасудовому порядку у позивача відсутня можливість отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved