Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому просив визначити, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку [PERSON] , яка з ним проживає за адресою [ADDRESS] . Мотивував позовні вимоги тим, що 23.05.2008 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.03.2022 року. В період перебування позивача та відповідача у шлюбних стосунках, у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з ним і перебуває на його утриманні. Відповідач у 2022 році після початку війни виїхала за межі території України, де проживає на даний момент та жодного разу не поверталась, а відтак, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. По теперішній час [PERSON] участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, матеріально не забезпечує, натомість він самостійно виховує доньку, яка перебуває на його утриманні. Вказав, що у зв`язку із перебуванням на його самостійному утриманні доньки, в нього існує право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка є необхідною в тому числі для захисту прав [PERSON] , [INFO] , оскільки матір неповнолітньої перебуває за межами території України, а його батьки померли, з огляду на що, відсутні інші особи, які можуть опікуватись дитиною. Вказав, що факт самостійного утримання ним доньки може підтвердити свідок [PERSON] , а також сама неповнолітня [PERSON] . З огляду на викладене вище, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 12.03.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 14.05.2025 року від представника третьої особи Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] надійшла заява, згідно мотивів якої просив проводити підготовче судове засідання у його відсутності за наявними у матеріалах справи доказах. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В підготовчому судовому засіданні представник [PERSON] , з думкою якого погодився позивач [PERSON] , заявив усне клопотання про витребування у Державної прикордонної служби України інформації щодо перетину кордону громадянкою України [PERSON] , [INFO] . Позивач вказав, що спір між ним та відповідачем щодо визначення самостійного виховання і утримання дитини відсутній. Ухвалою від 14.05.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону громадянкою України [PERSON] , [INFO] , за період часу з 2020 року по дату виконання ухвали суду. Уповноважено позивача [PERSON] та його представника [PERSON] на отримання витребуваних доказів, які після їх отримання слід надати суду, а копії таких скерувати відповідачу та третій особі. 22.05.2025 року та 02.06.2025 року від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшли витребувані судом докази. Протокольною ухвалою від 06.08.2025 року повторно зобов`язано сторону позивача скерувати відповідачу копії витребуваних судом доказів. 11.08.2025 року позивачем [PERSON] подано заяву із підтвердженням скерування на адресу відповідача і третьої особи письмових доказів. Протокольною ухвалою від 03.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 29.10.2025 року представник [PERSON] , з думкою якого погодився позивач [PERSON] , позовні вимоги підтримали з мотивів викладених у позовній заяві і просили такі задовольнити. Надали пояснення аналогічні викладеним письмово. Вказали, що відповідач орієнтовно 2-3 рази в місяць спілкується з дитиною засобами мобільного зв`язку, а в останній місяць дзвонила лише 1 раз. Не заперечили про ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд такої у її відсутності не подала. Представник третьої\~особи Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити. Перед оголошенням\~судом матеріалів\~справи стороною\~позивача заявлено\~усне клопотання\~про виклик\~і допит\~в якості\~свідків[PERSON] та неповнолітньої [PERSON] . Пояснили, що вказані свідки відображені у мотивах позовної заяви. Протокольною ухвалою від 29.10.2025 року клопотання сторони позивача про виклик та допит свідків залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126, ч. 2 ст. 222 ЦПК України, оскільки таке не було заявлено під час підготовчого судового провадження. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 29.10.2025 року, є дата складення повного судового рішення 06.11.2025 року. Зі згоди сторони позивача, суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, розглянувши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу вимог ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23 травня 2008 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 березня 2022 року. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18 травня 2010 року Містківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої головою ОСББ «Спортивна Затишок» Пігій О.П., вбачається, що за адресою [ADDRESS] , проживають та зареєстровані позивач [PERSON] , його донька [PERSON] та брат [PERSON] . З акту оцінки потреб сім`ї/особи вбачається, що за адресою [ADDRESS] , проживають позивач [PERSON] , який не працює, та його донька [PERSON] , яка є ученицею Пустомитівського ліцею № 1 Пустомитівської міської ради. Долученими до матеріалів позовної заяви характеристиками вбачається, що позивач [PERSON] характеризується з позитивної сторони. У характеристиці з місця навчання за підписом директора [PERSON] та класного керівника [PERSON] , зазначено, що [PERSON] навчається у Пустомитівському ліцеї № 1 Пустомитівської міської ради і зарекомендувала себе як старанна та працьовита учениця, бере активну участь у громадському житті школи і класу, грає на бандурі та гарно співає. Батьки учениці приділяють належну увагу вихованню доньки, більше батько, оскільки матір за кордоном. З висновку № 02-08/1874 від 24 жовтня 2024 року Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, встановлено, що ознайомившись із документами, які містяться у матеріалах цивільної справи, заслухавши пояснення батька [PERSON] та матері [PERSON] , остання з яких у телефонному режимі повідомила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, якщо таке бажання виявила її донька, врахувавши думку неповнолітньої [PERSON] , яка висловила бажання про позбавлення її матері батьківських прав, комісія вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її доньки [PERSON] , [INFO] . Водночас, оцінку вказаного вище висновку надано Пустомитівським районним судом Львівської області в межах розгляду цивільної справи № 450/2170/24, мотиви якого не взято судом до уваги і такі не могли бути покладені в основу рішення про позбавлення [PERSON] батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог було відмовлено. З вказаними висновками Пустомитівського районного суду Львівської області повністю погодився Львівській апеляційний суд у постанові від 12.09.2025 року, якою вказане рішення залишено без змін. Як вбачається із відповіді № 19/41854-25-Вих начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України Є. Власов від 21.05.2025 року, [PERSON] 25.04.2021 року виїхала за межі території України, на яку повернулась 02.05.2021 року. 28.12.2021 року зафіксовано виїзд вказаної вище особи за межі території України, а 10.02.2022 року в`їзд. 21.03.2022 року [PERSON] виїхала за межі території України, на яку повернулась 20.05.2023 року. 31.05.2023 року [PERSON] виїхала за межі території України, а відомості щодо її повернення станом на 21.05.2025 року відсутні. З паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] , виданого 03.03.2021 року [PERSON] , [INFO] , вбачається, що 21.03.2022 року остання виїхала за межі території України, на яку повернулась 28.09.2022 року. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122, 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У цій справі позивач просить встановити факт самостійного утримання і виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для її матері. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22. З мотивів позовної заяви вбачається, що [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні доньки, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, оскільки виїхала за межі території України. По теперішній час матеріально дитину не забезпечує, яку самостійно виховує і утримує батько [PERSON] . Водночас,\~з матеріалів\~цивільної справи\~вбачається,\~що до\~початку повномасштабного\~вторгнення на\~територію України\~та під\~час війни\~дитина [PERSON] \~протягом 2\~років проживала\~разом із\~матір`ю за\~кордоном,\~яка виконувала\~батьківські обов`язки,\~цікавилась розвитком\~та навчанням\~дитини,\~брала участь\~у її\~вихованні,\~спілкувалась та\~піклувалась про\~доньку,натомість протягом вказаного періоду позивач [PERSON] з донькою не бачився. Окрім наведеного, покликання позивача [PERSON] в частині відсутності [PERSON] на території України з моменту її виїзду у 2022 році не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки із відповіді № 19/41854-25-Вих начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України [PERSON] від 21.05.2025 року вбачається, що [PERSON] повернулась 20.05.2023 року в Україну, на території якої перебувала до 31.05.2023 року. Відповідно до статті 181 СК України обов`язок батьків щодо утримання дитини може виконуватися у два способи - за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому, позивач [PERSON] не звертався до суду із позовною заявою та заявою в порядку наказного провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини, що свідчить про наявність між сторонами домовленості щодо виконання відповідачем обов`язку утримувати дитину. Наведене спростовує\~твердження позивача\~про повне\~самоусунення матері\~від виконання\~батьківських обов`язків\~та свідчить,\~що [PERSON] \~виконувала їх\~належним чином\~у межах\~своїх можливостей\~і обставин\~перебування за\~кордоном,\~яке може\~бути зумовлене\~зокрема необхідністю\~забезпечення належного\~матеріального утримання\~доньки та\~створення відповідних\~умов для\~її розвитку, що у свою чергу, свідчить про відповідальне ставлення матері до виконання батьківських обов`язків. Крім того, із характеристики з місць навчання дитини вбачається, що обидва батьки приділяють увагу вихованню доньки, при цьому більш активну участь на даний час бере батько, оскільки мати перебуває за межами України. Слід також звернути увагу на акт оцінки потреб сім`ї, згідно якого вбачається, що [PERSON] не працює, однак отримує щомісячний дохід у розмірі 20000 грн. від неофіційних підробітків. При цьому,\~суд зазначає,\~що неофіційні підробітки за своєю природою є нестабільним та непостійним джерелом доходу, яке не може гарантувати належного матеріального забезпечення дитини. Доказів на підтвердження отримання позивачем [PERSON] доходу у вказаному вище розмірі, що могло б свідчити в тому числі про утримання ним дитини, суду не надано. Таким чином, враховуючи відсутність підтвердженого стабільного доходу позивача, а також перебування [PERSON] за кордоном, не виключається, що саме мати здійснює основне матеріальне забезпечення дитини, спрямовуючи частину своїх доходів на покриття витрат, пов`язаних із потребами дитини. Додатково слід зазначити, що у країнах Європи доступна низка спрощених схем отримання громадянства, що може бути причиною відсутності відомостей з 31.05.2023\~рокущодо повернення [PERSON] як громадянина України на її територію. Вказане вище на переконання суду свідчить про те, що [PERSON] хоча і перебуває за межами території України, однак приймає безпосередню участь у вихованні та утриманні [PERSON] і спілкується з нею. Крім цього, твердження позивача щодо відсутності інших осіб, які б могли допомогти позивачу у вихованні доньки, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки суду не надано відомостей щодо дідуся і бабусі неповнолітньої [PERSON] зі сторони матері [PERSON] . Доказів невиконання або ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо дитини [PERSON] матеріали справи не містять та такі позивачем не доведено. Обставини позитивної характеристики позивача і його піклування про доньку [PERSON] підтверджує те, що він є гарним батьком та належним чином виконує батьківські обов`язки, однак не може свідчити про самостійне утримання і виховання ним дитини. З огляду на викладене вище, надані суду письмові докази свідчать лише про факт проживання неповнолітньої дочки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та її утриманні. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Метою звернення до суду з вимогою про встановлення факту самостійно виховання та утримання дитини позивач зазначає можливість отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яка є необхідною для захисту прав доньки, натомість позивачем не доведено що відповідач, як матір дитини, не здатна вжити заходів для захисту прав доньки, в разі їх порушення, або не може виконувати свої батьківські обов`язки щодо неї. З цього приводу суд зазначає, що сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відтак, за вказаних вище обставин, без належного підтвердження заявлених позовних вимог, даний позов про самостійне виховання і утримання неповнолітньої дитини фактично пред`явлений [PERSON] з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також застосування ним способів захисту сімейних прав, зокрема які стосуються інтересів дитини, з метою не проходити військову службу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного утримання і виховання позивачем неповнолітньої [PERSON] . Окрім наведеного, за ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак як вказано стороною позивача, спір між [PERSON] та [PERSON] щодо самостійного утримання і виховання неповнолітньої [PERSON] відсутній. Таким чином, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed