Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Позивач 08 серпня 2025 року звернулась до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з державного бюджету України на користь позивача в рахунок завдання моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, в розмірі 42\~000,00 грн. Позов мотивований\~тим,\~що 12.02.2024 року старшим державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. відкрито виконавче провадження № 74137242 відносно [PERSON] про стягнення судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 429,44 грн. на користь держави. 20.02.2024 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у сумі 722,38 грн. з урахування виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 04.09.2024 року виконавче провадження № 74137242 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення. Однак державним виконавцем не було знято арешт з коштів боржника на рахунку в АТ КБ «Приватбанк». 24.02.2025 року позивачем на електронну пошту АТ КБ «Приватбанк» направлено запит з проханням повідомити на підставі якого документа, коли та ким накладено арешт на кошти на її рахунках. У відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 20.03.2025 року повідомлено, що 20.02.2024 року Банк отримав від старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. постанову про арешт коштів боржника від 20.02.2024 року ВП № 74137242. Станом на 20.03.2025 року в Банку відсутній належним чином доставлений документ про зняття арешту з моїх грошових коштів, а тому підстави для надання позивачу можливості користуватись коштами/зняти арешт відсутні. Ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 10.04.2025 року № 227/2230/20 визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рамках виконавчого провадження № 74137242 щодо не надіслання до АТ КБ «ПриватБанк» постанови про закінчення виконавчого провадження № 74137242 від 04.09.2024 року, якою одночасно припинено (знято) арешт з коштів боржника. Зобов`язано старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. поновити порушені права скаржника (боржника у виконавчому провадженні) [PERSON] шляхом надіслання копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 74137242 від 04.09.2024 року, якою одночасно вирішено припинити (зняти) арешт з коштів боржника, до АТ КБ «ПриватБанк». Отже державним виконавцем протягом семи місяців з дати закінчення виконавчого провадження, яке було закінчено фактичним виконання рішення, не знято арешт з коштів боржника у розмірі 722,38 грн. Протиправність дій державного виконавця встановлено судовим рішенням від 10.04.2025 року у справі № 227/2230/20. Протиправною бездіяльністю державного виконавця спричинено моральну шкоду позивачу, яка виражається у сильних душевних хвилюваннях, порушенні звичайного життєвого укладу вчиненням додаткових юридично значимих дій, пов`язаних з відновленням свого порушеного права направленням звернення до банку для з`ясування підстав незняття арешту з коштів, а також скарги до суду на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з коштів. Відповідно до рішення суду у справі № 227/2230/20 від 10.04.2025 року, дії Державної виконавчої служби щодо арешту коштів на моєму банківському рахунку були визнані протиправними та незаконними. У зв`язку з цими діями позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у: порушенні її конституційного права на мирне володіння власністю; порушенні нормального ритму життя та заподіяння душевних страждань, оскільки позивач була позбавлена можливості своєчасно оплачувати життєво необхідні потреби (комунальні послуги, харчування, ліки), відчувала приниження, безсилля та емоційну напругу через невизначеність ситуації та беззаконня з боку органу державної влади; тривожність, безсоння, психологічний дискомфорт; часові та емоційні витрати на захист своїх прав. При розрахунку суми моральної шкоди позивач враховує суму незаконно заблокованих коштів 722,38 грн., тривалість незаконного арешту коштів з 04.09.2024 року по 10.04.2025 року (7 місяців), суб`єкт порушення державний орган, дії якого визнані судом неправомірними, характер порушення бездіяльність, яка перешкоджала доступу до власних коштів, наслідки для позивача емоційне виснаження, юридичні витрати часу, обмеження у розпорядженні майном, приниження гідності. Умовно оцінює моральні втрати в 100 грн./день, як мінімально прийнятний рівень компенсації за неможливість користуватися коштами, необхідність юридичних дій, нервову напругу та почуття безсилля. 7 місяців = 210 днів х 100 грн. = 21 000 грн. Однак інтенсивність емоційних втрат подвоюється через дії саме державного органу виходячи з обов`язку держави діяти в межах закону та належного врядування. З урахуванням посиленої відповідальності державного органу розрахунок розміру моральної шкоди: за неможливість користуватися коштами, необхідність юридичних дій, компенсації за вимушене витрачання часу, письмову взаємодію з органами, емоційні наслідки, нервову напругу та почуття безсилля протягом 7 місяців = 210 днів х 100 грн. = 21 000 грн. х 2 = 42 000 грн. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11.08.2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27.08.2025 року призначено до судового розгляду по суті. 25.08.2025 року до суду від Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позов, у якому представник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що на виконанні у Відділі перебувало зведене виконавче провадження № 74142682 від 12.02.2024 року з примусового виконання виконавчих листів № 227/2230/20 від 31.01.2024 року, виданого Добропільським районним судом Донецької області про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 429,44 грн. на користь держави (ВП № 74137242) та № 227/3059/20 від 31.01.2024 року, виданого Добропільським районним судом Донецької області про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Н.Є. судового збору за подання касаційних скарг у розмірі 858,88 грн. на користь держави (ВП № 74135956). В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржник має відкриті рахунки в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». З метою примусового виконання рішення суду 20.02.2024 року старшим державним виконавцем Відділу Лубенець А.С. було винесено постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника на суму 722,38 грн. у ВП 74137242 та постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника на суму 1194,77грн. у ВП 74135956. 04.09.2024 року старшим державним виконавцем Лубенець А.С. на підставі повного погашення боргу засобом списання коштів з відкритого рахунку боржника, було винесено постанову про зняття арештів з коштів боржника № 74137242, яку спрямовано до банківських установ учасників електронного документообміну в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОЩАДБАНК». 04.09.2024 року старшим державним виконавцем Лубенець А.С. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у ВП 74137242, на підставі п 9. ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», фактичне повне виконання рішення та надіслано й доставлено на електрону пошту боржника до відома. 21.03.2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було надіслано скаргу [PERSON] на бездіяльність державного виконавця у справі 227/2230/20 (яка надійшла до відділу 24.03.2025) про визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. щодо не надіслання до АТ КБ «Приватбанк» постанови про зняття арешту з коштів [PERSON] у виконавчому провадженні № 74137242. Зобов`язано старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. направити до АТ КБ «Приватбанк» постанову про зняття арешту з коштів [PERSON] у виконавчому провадженні № 74137242. 24.03.2025 року на підставі вищенаведеної скарги, старшим державним виконавцем Лубенець А.С. було перевірено виконання постанови про зняття арешту з коштів боржника від 04.09.2024 року, яку було спрямовано до банківських установ учасників електронного обміну в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОЩАДБАНК». У ВП № 74137242 згідно електронного обміну отримано відповідь КБ АТ «ПРИВАТБАНК» від 04.09.2024 року про часткове виконання зняття арешту, коментар до постанови Не зазначений повний перелік виконавчих документів, за якими накладений арешт. Банк не може самостійно зробити висновок про суму зняття арешту. Отже, виникає питання до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на якій підставі відповідальна особа за зняття арешту з коштів на виконання постанов про зняття арешту з коштів боржника, від 04.09.2024 року, винесених окремо відповідно до кожного виконавчого провадження в один час де прописано окремо причини зняття арешту з коштів боржника та по кожному виконавчому провадженню винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника де зазначено відповідну постанову, на підставі якої було здійснено арешт коштів боржника із відповідними сумами арешту по окремо кожному виконавчому провадженню: ВП № 74135956 1194,77 грн., ВП 74137242 722,38 грн., знімає арешт з коштів тільки по виконавчому провадженню № 74135956 ну суму 1194,77 грн., а по ВП 74137242 на суму 722,38 грн. виконує частково із дописом, що банк не може самостійно зробити висновок про суму зняття арешту, коли зазначено на підставі якої постанови про арешт коштів та суми накладеного арешту знімається арешт з коштів. Задля забезпечення зняття арешту з коштів боржника при перевірці вищезазначеного факту, старшим державним виконавцем Лубенець А.С. 24.03.2025 року було повторно винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника № 74137242, яку спрямовано до банківських установ учасників електронного документообміну в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме до АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Згідно електронного обміну отримано відповідь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.03.2025 року арешт знято, повне виконання, коментар до постанови Арешт за постановою у ВП № 74137242 , ID постанови № 24540569977 знято. Також у період з 04.09.2024 року (дата звершення виконавчого провадження) по 21.03.2025 року (дата скарги Матвійчук на дії державного виконавця) боржник [PERSON] жодного разу не звернулась до Відділу, а ні на гарячу лінію Міністерства юстиції України, Урядову гарячу лінію тощо, для повідомлення факту тривалого не зняття арешту з коштів, не звернулась щодо причини не зняття арешту та для вирішення даного питання задля встановлення, виявлення та усунення відповідного недоліку, виниклим внаслідок не зняття арешту з коштів боржника банківською установою учасником електронного документообміну АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Тобто 7 місяців, на протязі яких боржник [PERSON] просто замовчувала той факт, що її кошти у розмірі 722,38 грн. все ще перебувають під арештом після закінчення виконавчого провадження (навіть після звернення до АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), замість швидкого задоволення заяви (клопотання) боржника [PERSON] засобом мирного врегулювання недоліку та досудового вирішення відповідного питання щодо дій державного виконавця Лубенець А.С., та витримувала 7 місяців, не повідомляючи державного виконавця щодо того факту, що арешт банком фактично не було знято. [PERSON] посилається, що протиправною бездіяльністю державного виконавця спричинено моральну шкоду позивачці, яка виражається у сильних душевних хвилюваннях, порушенні звичайного життєвого укладу вчиненням додаткових юридично значимих дій, пов`язаних з відновленням свого порушеного права направленням звернення до банку для з`ясування підстав не зняття арешту з коштів, а також скарги до суду на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з коштів у розмірі 722,38 грн. у ВП 74137242. Але так і не звернулась із заявою (клопотанням тощо) до виконавчої служби або на гарячу лінію Міністерства юстиції задля швидкого вирішення й мирного досудового врегулювання цього питання та захисту своїх прав відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Також не має підстав стверджувати, що саме цей факт призвів до моральних страждань позивача [PERSON] , а не інші судові справи, протягом років, ініціатором та позивачем яких є сама [PERSON] . Вважає, що позовна заява про відшкодування моральної шкоди у розмірі 42 000,00 грн. не підлягає задоволенню за відсутністю порушень у діях старшого державного виконавця Лубенець А.С. та ненаданням підтверджуючих доказів щодо заявлених вимог позивача [PERSON] у позовній заяві, а саме: щодо відсутності складу цивільного правопорушення; протиправна поведінка відповідача; наявність моральної шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Позивачем у позовній заяві не наведено належних та допустимих доказів, які б підтверджували: факт протиправних дій або бездіяльності державного органу; реальність завдання йому моральних страждань; причинно-наслідковий зв`язок між діями державного органу та вказаною шкодою. У судове засідання позивач не з`явилась, письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі. Представник Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, письмово просив розглядати справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що на\~виконанні Лівобережного\~відділу державної\~виконавчої служби\~у м.Маріуполі\~Маріупольського району\~Донецької області\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції перебувало\~виконавче провадження\~№74137242 про стягнення з [PERSON] судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 429,44 грн. на користь держави. [PERSON] до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська було скаргу на бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. За результатами розгляду вказаної скарги встановлено наступне: 03 лютого 2021 року Добропільським міськрайонним суд Донецької області за наслідками розгляду по суті цивільної справи №227/2230/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено заочне рішення суду, яким позовні вимоги задоволено частково. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2022 року у справі №227/2230/20 відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни, боржник [PERSON] , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт, про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника [PERSON] до погашення заборгованості за виконавчим документом в повному обсязі в рамках виконавчого провадження № 65367968. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2022 року у справі №227/2230/20 відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни, боржник [PERSON] , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника [PERSON] , до погашення заборгованості за виконавчим документом в повному обсязі в рамках виконавчого провадження №65367797. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2023 року у справі №227/2230/20 відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни, про оголошення у розшук боржника [PERSON] . Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2023 року у справі №227/2230/20 відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни, про оголошення у розшук боржника [PERSON] . Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2023 року. Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгенівни на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2023 року у справі № 227/2230/20 визнати неподаною та повернути скаржнику. Постановою Верховного Суду від 22 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни вирішено залишити без задоволення. Також судом касаційної інстанції вирішено стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 536 (гривень 80 копійок на користь держави. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 травня 2023 року Верховним Судом залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни про роз`яснення постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року. Заяву приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Матвійчук Наталії Євгеніївни про виправлення описки задовольнити. Вирішено виправити описку, допущену в мотивувальній та резолютивній частинах постанови Верховного Суду від 22 листопада 2023 року, щодо розміру судового збору за подання касаційної скарги, а саме зазначити правильний розмір судового збору 429 гривень 44 копійки, замість помилково вказаного 536,80 грн. Постановою старшого\~державного виконавця\~Лівобережного відділу\~державної виконавчої\~служби у\~м.Маріуполі\~Маріупольського району\~Донецької області\~Східного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції Лубенець\~Аліни Сергіївни\~відкрито виконавче\~провадження №74137242\~з примусового\~виконання виконавчого\~листа №227/2230/20\~від 31\~січня 2024\~року,\~виданого Добропільським\~міськрайонним судом\~Донецької області,\~про стягнення\~з приватного\~виконавця виконавчого\~округу Донецької\~області Матвійчук\~Наталії Євгеніївни\~судового збору\~за подання\~касаційної скарги\~у розмірі\~429\~гривень 44\~копійки на\~користь держави.\~Стягувачем за\~вказаним виконавчим\~провадження зазначено\~Державну судову\~адміністрацію України,\~а боржником\~- [PERSON] . В межах виконавчого провадження №74137242 старшим державним виконавцем Лівобережного ВДВС у м.Маріуполі Маріупольського району Донецької області СМУМЮ Лубенець А.С. було винесено постанову від 20 лютого 2024 року про арешт коштів боржника, яку направлено до виконання до АТ КБ «ПриватБанк». Вказаним банком таку постанову державного виконавця виконано та накладено арешт на кошти боржника (скаржника) [PERSON] . Дані обставини підтверджуються копією листа АТ КБ «ПриватБанк» від 20 березня 2025 року. 04 вересня 2024 року старшим державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м.Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець Аліною Сергіївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №74137242 на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із тим, що борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження утримано в повному обсязі. Пунктом 2 вказаної постанови вирішено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення. Пунктом 3 тієї ж постанови визначено направити її копію сторонам та органу чи посадовій особі, що видав виконавчий документ. Будь-які посилання та докази направлення постанови про закінчення виконавчого провадження до АТ КБ «ПриватБанк» для скасування раніше накладеного державним виконавцем арешту коштів боржника матеріали скарги не містять. Як слідує зі змісту копій заяви скаржника та листа АТ КБ «ПриватБанк» від 20 березня 2025 року спірний арешт, накладений в рамках виконавчого провадження №74137242 досі не скасовано, оскільки зазначений банк не отримував постанови державного виконавця про скасування такого арешту. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.04.2025 року по справі № 227/2230/20 скаргу [PERSON] на бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. у виконавчому провадженні № 74137242, про зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. в рамках виконавчого провадження № 74137242 щодо не надіслання до АТ КБ «ПриватБанк» постанови про закінчення виконавчого провадження № 74137242 від 04.09.2024 року, якою одночасно припинено (знято) арешт з коштів боржника. Зобов`язано старшого державного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. поновити порушені права скаржника (боржника у виконавчому провадженні) [PERSON] шляхом надіслання копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 74137242 від 04.09.2024 року, якою одночасно вирішено припинити (зняти) арешт з коштів боржника, до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с. 19-21, том 1). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких: моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом; шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18), зазначено, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункти 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача». Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Схожі висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 02 березня 2023 року у справі № 607/21703/21 (провадження № 61-11873св22). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікована 17 липня 1997 року). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10 грудня 2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29 червня 2004 року) Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача. Встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості (постанова Верховного Суду від 26 січня 2021 р. у справі №335/5271/17). Бездіяльність старшого державного виконавця Лівобережного ВДВС у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Лубенець А.С. в рамках виконавчого провадження № 74137242 щодо не надіслання до АТ КБ «ПриватБанк» постанови про закінчення виконавчого провадження № 74137242 від 04.09.2024 року, якою одночасно припинено (знято) арешт з коштів боржника була встановлена ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.04.2025 року по справі № 227/2230/20. Вказана бездіяльність призвела до порушення права позивача, що проявилося у стражданнях і приниженнях, які зазнала позивач через накладений на грошові кошти арешт, так як позивач не могла користуватись своїми коштами, а відтак діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода. У постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22 Верховний Суд зазначив, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. Із огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права. Суд вважає, що наданими позивачем доказами доведено завдання їй моральних страждань, тобто спричинення моральної шкоди. Виходячи з обставин справи, суд, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, дійшов висновку, що розумним та справедливим розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача буде 2 000,00 грн., який є достатнім для розумного задоволення потреб позивача, і не призведе до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial