Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки доходу (заробітку) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Наразі діти проживають разом з позивачем та перебувають на його утриманні. Відповідач всіляко ухиляється від матеріального забезпечення дітей, створення ним належних умов для життя та розвитку, не допомагає з придбанням продуктів харчування та одягу, дитячих засобів гігієни, розвиваючих іграшок, а також необхідних медикаментів. Добровільно допомоги на утримання дітей не надає. У судове засідання ані позивач, ані його представник адвокат Колошкін П.І. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач у судові засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному вебпорталі «Судова влада України». Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 06.09.2002 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції, м. Харків, актовий запис 972. [INFO] у м. Харкові народилася [PERSON] , матір`ю якої є позивач, а батьком відповідач (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ВІД 01.09.2017). Також, відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого Управлінням цивільного стану м. Гданськ Республіки Польща, [INFO] народився [PERSON] , батьком якого записаний відповідач, а матір`ю позивач. Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічні положення закріплені у ст. 180 СК України. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Звернення до суду за аліментами є правом особи, уповноваженої на їх отримання в інтересах неповнолітньої дитини у випадку, коли один із батьків не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини або ухиляється від утримання дитини. Тобто звернення до суду - це вже сам по собі елемент захисту такою особою порушеного права дитини. За своєю суттю аліменти (від лат. alimentum - харчування) - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Отже стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. З системного аналізу ст. ст. 180, 181 СК України вбачається, що для виникнення у позивача права на судове стягнення аліментів необхідним є встановлення судом юридично значущої обставини факту проживання неповнолітніх дітей разом із позивачем та перебування їх на його утриманні. Тобто аліменти присуджуються саме на користь того з батьків, з ким фактично проживає дитина, а обов`язок доведення цієї обставини покладається на позивача. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Проте, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що наразі діти проживають разом з позивачем. Водночас, з метою повного та всебічного розгляду справи суд тричі відкладав розгляд справи, а в подальшому ухвалами 11.09.2025,13.10.2025 визнавав явку позивача та/або його представника у судове засідання обов`язковою для надання пояснень в частині обставин місця проживання дітей. Проте, ані позивач, ані його представник жодного разу у судові засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, будь-яких заяв та клопотань до суду не подали. Самі по собі твердження позивача що діти проживають разом з ним, без підтвердження цієї обставини належними та допустимими доказами, не можуть бути покладені судом в основу рішення, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За таких обставинсуд дійшов висновку, що позивач не довів обставин, з якими закон пов`язує можливість стягнення аліментів на дітей на його користь, і, як наслідок, відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed