Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Позивач ТОВ «Юніт Капітал» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості, посилаючись на те, що 04.02.2023 року, ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 531446754 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Вказує, що відповідач підписав кредитний договір електронним підписом створеним за допомогою ідентифікатора MNV4RJ64. Відразу після вчинених дій відповідача, 04.02.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 16500 грн. на її банківську карту № [NUMBER] що, в свою чергу, свідчить доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Отже, первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень. 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01. У подальшому до даного Договору факторингу укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії даного Договору факторингу. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 228 від 09.05.2023 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги щодо заборгованості відповідача. 27.05.2024 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 27/0524-01. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 27.05.2024 до Договору факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги щодо заборгованості відповідача. 14.03.2025 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 140325-У відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 140325-У від 14.03.2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 84069,07 грн. В ході передачі прав вимоги за факторинговими договорами, право вимоги за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року перейшло до позивача, що свідчить факт отримання права грошової вимоги до відповідача в розмірі 84069,07 грн. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором. Представник позивача стверджує, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість за Договором № 531446754 від 04.02.2023 року, що підлягає стягненню станом на день подання позовної заяви в сумі 84069,07 грн., з яких: заборгованість по кредиту 16491 грн.; заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом 67578,07 грн. На основі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за договором № 531446754 від 04.02.2023 року у сумі 84069,07 грн.; витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 14 липня 2025 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідач жодних договорів з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не укладала. [PERSON] з 23.06.2019 перебуває за межами території України, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби на адвокатський запит № 1 від 03.07.2025. У зв?язку з тим, що [PERSON] перебуває за кордоном, остання не користується жодним номером телефону українського оператора мобільного зв?язку та відповідно їй не відомий номер телефону [NUMBER] , на який було відправлено одноразовий ідентифікатор "MNV4RJ64". Договір № 531446754 від 04.02.2023 не містить відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме [PERSON] , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. Платіжне доручення від 04.02.2023 є лише дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснити АТ "Альфа-Банк" переказ коштів на невідомий картковий рахунок, а не підтвердженням перерахування коштів на зазначений рахунок на що посилається позивач. Щодо строку кредитування та нарахованих процентів. В п. 2.3. Договору передбачена дата повернення кредиту 06.03.2023, тобто 30 днів від дати надання кредиту. Пунктом 7.1. Договору також передбачений аналогічний Відповідно до наданої Позивачем заявки на отримання грошових коштів в кредит від 04.02.2023, строк кредиту встановлено 30 днів. Згідно паспорту кредиту продукту "СМАРТ" до Договору № 531446754 від 04.02.2023, загальні витрати за кредитом становлять 180 грн, та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, проценти, комісії та інші платежі) становить 1180 грн. Отже, згідно наданого позивачем Договору, строк користування кредитом становить 30 днів. Однак, згідно позовної заяви, проценти за користування кредитом були нараховані поза межами строку кредитування, та у збільшеному розмірі, що не відповідає умовам Договору, та аж ніяк не може становити 84069,07 грн. Таким чином, розрахунок заборгованості по відсоткам поза межами 30-денного строку, встановленого Договором, є неправомірним. Зазначає, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що 04.02.2023 цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем. ТОВ «Юніт Капітал» не набуло у визначеному законом порядку право вимоги за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року, оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов?язання за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023, а отже позивач не є правонаступником ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» у даних кредитних правовідносинах, а тому у нього відсутнє право вимоги до [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості за даним кредитним. Тому, зважаючи на той факт, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідача, у задоволенні позову слід відмовити з цієї підстави, яка є самостійною та достатньою для цього. Щодо витрат на правничу допомогу, то представником позивача не надано жодних документів, які підтверджують оплату послуг адвоката, що не дає підстав вважати, що такі послуги оплачені і взагалі чи є такі витрати реальними. Тому на підставі вищевикладеного просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився. В прохальній частині позовної заяви просив розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак його представник подав суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Судом встановлено, що 04.02.2023 року між відповідачем та ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" було укладено кредитний договір № 531446754, за яким відповідач отримав кредит. Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом створеним за допомогою ідентифікатора MNV4RJ64. Відразу після вчинених дій відповідача, 04.02.2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 16500 грн. на її банківську карту № [NUMBER] , що підтверджується платіжним дорученням від 04.02.2023 року та випискою за договором № б/н за період 04.02.2023-09.02.2023. Згідно витребуваної судом інформації відповідачу [PERSON] в банку було емітовано карту № [NUMBER] . Номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операцій за платіжною карткою № [NUMBER] за період 04.02.2023-09.02.2023 рр. фінансовий номер телефону: [NUMBER] . ПрАТ «ВФ Україна» повідомив, що абонентський номер [NUMBER] 04.02.2023 року обслуговувався знеособлено (анонімно) на умовах передплаченого зв`язку ПрАТ "ВФ Україна", тому визначити абонента в користуванні якого знаходився вказаний телефонний номер, не має можливості. Таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору. 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 28/1118-01. У подальшому до даного Договору факторингу укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії даного Договору факторингу. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 228 від 09.05.2023 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги щодо заборгованості відповідача. 27.05.2024 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 27/0524-01. Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 27.05.2024 до Договору факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги щодо заборгованості відповідача. 14.03.2025 року ТОВ ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 140325-У відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 140325-У від 14.03.2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 84069,07 грн. У порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала та допустила прострочення повернення кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість за вищевказаним Договором № 531446754. Так, згідно розрахунку заборгованість відповідача по вищевказаному Договору № 531446754, становить 84069,07 грн., з яких: заборгованість по кредиту в сумі 16491 грн.; заборгованість по несплаченим відсотків за користування кредитом в сумі 67578,07 грн. [PERSON] з 23.06.2019 року виїхала за межі території України, що підтверджується відповіддю Державної прикордонної служби на адвокатський запит № 1 від 03.07.2025 року. Згідно витягу з ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження № 12025263020000859 за заявою представника відповідача [PERSON] . Даючи оцінку спірному правочину, суд враховує наступне. Так, згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За положеннями статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із дослідженого судом кредитного договору встановлено, що його укладено в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно ч.1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч.1, ч.2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як було встановлено судом, кредитний договір № 531446754 від 04.02.2023 року укладено в електронній формі, що відповідає приписам статті 207 ЦК України із застосуванням Закону України «Про електронну комерцію» та підписано сторонами, відповідно до вимог ст.12 вказаного Закону, а саме: з боку позикодавця засвідчено кваліфікованою електронною печаткою із позначкою часу, а з боку позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі. Із копії договору видно, що [PERSON] як позичальник за кредитним договором, ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши персональні дані (РНОКПП: [NUMBER] , номер паспорту [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] реквізити платіжної картки № [NUMBER] ). Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону та є обов`язковим до виконання. Також, судом установлено, що відповідач отримала кредитні кошти шляхом переказу на її банківську картку. Посилання представника відповідача на те, що відповідач не укладала договір та не отримувала кредитні кошти, матеріалами справи та дослідженими доказами жодним чином не доведені. Досліджуючи обставини та підстави переходу права вимоги, суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III. Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (п. 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Як вже зазначалося, відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Звідси за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту в розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту). При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. Одночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право в разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. Отже, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Також Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі № 911/3185/20). Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах. З урахуванням вище зазначеного, укладаючи наведені договори факторингу, сторони цих договорів обумовили умову, яка полягає у тому, що передача права вимоги здійснюється на підставі Реєстру прав вимог, які є невід`ємним додатком до договорів факторингу, у яких зазначено перелік кредитних договорів та боржників за ними, в межах чинного договору факторингу. Окрім цього, невід`ємними додатками договору є додаткові угоди, якими продовжувався строк дії договору факторингу. Тому, суд приходить до висновку, що позивач ТОВ «Юніт Капітал» у визначеному законом порядку набуло право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року. Розглядаючи доводи сторін щодо дійсного розміру заборгованості, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.525,526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього кодексу. Отже, укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону та є обов`язковими до виконання. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконала, у передбачений у договорі строк кошти (суму позики) не повернула, унаслідок чого у неї виникла заборгованість. Положеннями статей 1046,1049 ЦК України унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Надаючи оцінку сумі заборгованості наведеній позивачем у розрахунку за кредитним договором 531446754 від 04.02.2023 року, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи 28.11.2018 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до Реєстру прав вимоги № 228 від 09.05.2023 року ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року на загальну суму 42297,52 грн, з яких 16491 грн - тіло кредиту (основний бог); 25806,52 грн заборгованість за відсотками. 27.05.2024 між ТОВ "Таліон Плюс" та ТОВ «ФК "Онлайн Фінанс" було укладено договір факторингу № 27/0524-01, відповідно до Реєстру прав вимоги №1 від 27.05.2024 ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року на загальну суму 84069,07 грн, з яких 16491 грн заборгованість за основним боргом; 67578,07 заборгованість за відсотками. 14.03.2025 між ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс" та ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" укладено договір факторингу №140325-У, відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №140325-У від 14.03.2025 ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року на загальну суму 84069,07 грн, з яких 16491 грн заборгованість за основним боргом; 67578,07 заборгованість за відсотками. Як зазначалось вище, ТОВ "Таліон Плюс" придбав у ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" відповідно до Реєстру прав вимоги № 228 від 09.05.2023 року - права вимоги до боржника [PERSON] на суму 42297,52 грн. Згідно зі статями 512, 514 ЦК України первісний кредитор має право відступити свої права вимоги новому кредитору лише в тому обсязі, які існували у первісного кредитора. При цьому, право вимоги має бути дійсним та існуючим станом на момент такого відступлення. Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Ураховуючи зазначені вище вимоги закону, а також передбачений договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року обсяг прав нового кредитора, який обмежений виключно правом грошової вимоги у межах боргу [PERSON] за кредитним договором на загальну суму 42297,52 грн, що прямо передбачено у вказаному договорі факторингу, згідно реєстру прав вимоги № 228 від 09.05.2023 року, ТОВ "Таліон Плюс" неправомірно здійснив нарахування процентів за користування кредитом понад обсяг права вимоги, які існували у первісного кредитора на час укладення договору факторингу, згідно реєстру права вимоги № 228 від 09.05.2023 року. Оскільки право нараховування процентів за користування кредитом ТОВ "Таліон Плюс", як новий кредитор, за умовами договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року не набуло, а тому позовні вимоги про стягнення нарахованих відсотків у розмірі 41771,55 грн, які не входили до обсягу предмету договору факторингу, є безпідставними. Таким чином позовні вимоги за кредитним договором № 531446754 від 04.02.2023 року підлягають частковому задоволенню, а саме розмірі 42297,52 грн з яких 16491 грн - тіло кредиту (основний бог); 25806,52 грн заборгованість за відсотками. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано: договір про надання правничої допомоги №17/03/25-02 від 17.03.2025 року, укладеного між ТОВ «Юніт Капітал» та адвокатським об`єднанням «Тараненко та партнери», додаткову угоду №2 до договору від 17.03.2025 року; довіреність, копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, згідно якого адвокат Тараненко А.І. має право на заняття адвокатською діяльністю; акт прийому-передачі наданих послуг, виконаних адвокатом Тараненко А. на виконання умов договору про надання правничої допомоги №17/03/25-02 від 17.03.2025 року, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 7000 гривень. У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 757/29103/20-ц зазначено, що витрати за адвокатські послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. Велика палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №206/4841/20 звернула увагу на те, що при вирішенні питань про відшкодування витрат на професійну правову допомогу та покладення на сторони судових витрат має враховуватися принцип пропорційності задоволених позовних вимог. У зв`язку з вищевикладеним, враховуючи принцип пропорційності задоволених позовних вимог при покладенні на сторін судових витрат, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3521,70 гривень. Відповідно ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 1218 грн. 71 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial