Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

14.03.2025 року до суду надійшла вказана цивільна справа, в якій позивач в особі свого представника за довіреністю Какун Анни Станіславівни просив суд стягнути з відповідача на його користь 38875,00 грн. за кредитним договором №142343 від 04.02.2024 року, укладеним між відповідачем та первинним кредитором ТОВ «Слон кредит» на суму 5000,00 грн. на 360 днів зі сплатою процентів кожні 30 днів, де сума заборгованості складається із 5000,00 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 31375,00 грн. - сума заборгованості за відсотками та 2500,00 грн. - сума заборгованості за пенею, вимогу за яким було передано позивачу від первинного кредитора 14.10.2024 року по договору факторинга №14102024. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3028,00 грн. та розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач, отримавши кошти від первинного кредитора, вчасно їх не повернув, що після придбання вимог за ними позивачем стало підставою для звернення до відповідача із даним позовом з метою стягнення заборгованості у судовому порядку. Ухвалою судді від 14.04.2025 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.36). Позивач та його представниця вказану ухвалу отримали засобами електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.37-38), а відповідач засобами поштового зв`язку (а.с.39). 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. 09.05.2025 року відповідач подав безпосередньо до суду заяву, в якій просив відмовити у позові через безпідставність заявлених вимог (а.с.41). Інші заяви, клопотання у справі від сторін не надходили та інші процесуальні дії у справі не застосовувалися. Відзив з боку відповідача не надходив. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Дослідивши заявлені позовні вимоги з наданими суду доказами, суд приходить до думки, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. 04.02.2024 року між відповідачем та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» був укладений договір №1423443 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від позивача у розмірі 5000,00 грн. строком на 360 днів із сплатою процентів у розмірі 2,5% за кожен день строку користування кредитом кожні 30 днів. Відповідач підписав вказаний договір одноразовим електронним ідентифікатором (а.с.5-9). На підтвердження перерахування коштів відповідачці суду було надано лист платіжного оператора первинного кредитора ТОВ «Пейтек Україна» від 05.11.2024 року №20241105-896 про перерахування на картку відповідача [NUMBER] коштів у розмірі 5000,00 грн. 04.02.2024 року від первинного кредитора (а.с.11), що підтверджує факт отримання відповідачем коштів від первинного кредитора та є належним доказом для підтвердження вказаного факту. 14.10.2024 року між первинним кредитором та позивачем було укладено договір факторингу №14102024 (а.с.14-16), за яким вимоги щодо відповідача перейшли позивачу у відповідному розмірі, зокрема щодо відповідача вони надійшли у реєстрі боржників на суму, заявлену у позовній заяві у розмірі 38875,00 грн., що підтверджується відповідним витягом (а.с.18) та актом прийому-передачі реєстру боржників (а.с.17). В той же час суду не було надано доказів сплати позивачем на користь первинного кредитора ціни продажу, оскільки суду не було в цій частині (п.3.1 та п.3.2) надано сам договір факторингу, що не дозволяє суду встановити, чи було позивачем оплачено первинному кредитору вартість вимоги, яка приймається, зокрема щодо відповідача, оскільки у визначенні термінів йде мова ціну продажу, тобто ціну придбання фактором у клієнта вимоги щодо вимог загалом і конкретного боржника зокрема, що вказує на те, що без повного тексту договору факторингу не можливо встановити факт оплати вартості переходу права вимоги до позивача від первинного кредитора. Те ж саме стосується акту прийому-передачі реєстру боржників, де відсутня кількість боржників та сума заборгованості щодо них. В цій частині вимоги наданого суду договору факторингу протирічать нормам п.59, 60 та 62 постанови ВП ВС від 11.09.2018 року у справі №909/968/16, позиція за якою до часу не змінювалася, за якою у договорі факторингу головним є отримання плати клієнтом за придбані вимоги, без встановлення чого неможливо вважати договір факторингу таким, що відбувся. Таким чином, судом підтверджено факт укладання договору між первинним кредитором та відповідачем, отримання коштів відповідачем від первинного кредитора, однак належними та достатніми доказами не підтверджено факт укладення договору факторингу між первинним кредитором та позивачем в частині оплати за вартість придбаних вимог, зокрема, і щодо відповідача. Відповідно у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed