Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

у жовтні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати незаконними та скасувати накази ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 17.07.2023 року № 197 «Про поновлення на роботі [PERSON] » і від 22.08.2023 року № 241-к «Про звільнення [PERSON] » та стягнути з відповідача 50 000,00 грн компенсації завданої моральної шкоди. На обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що з 2017 року працювала у ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на посаді головного бухгалтера. Наказом відповідача від 23.07.2021 року № 290-К її звільнено з посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. [PERSON] зауважує, що з метою захисту своїх трудових прав у вересні 2021 року вона звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати та постановою Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року в справі № 755/14716/21 визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 23.07.2021 року № 290-К «Про звільнення [PERSON] », поновлено її на посаді головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», з 23.07.2021 року та стягнуто з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2021 року до 04.07.2023 року в розмірі 1 084 771,80 грн, що визначено без вирахування податків та обов`язкових платежів. Також позивач вказує, що на її неодноразові звернення до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» із заявами про виконання судового рішення та поновлення на роботі, воно виконано не булота, продовжуючи грубо порушувати трудові права, 17.08.2023 року відповідач ознайомив її з наказом від 17.07.2023 року № 197, яким скасовано наказ від 23.07.2021 року № 290-К про звільнення та поновлено з 21.07.2021 року на рівнозначній посаді начальника відділу планування та розвитку управління будівництвом та розвитку інфраструктури з посадовим окладом 26 890,00 грн. [PERSON] зазначає, що така посада не є рівнозначною посаді головного бухгалтера бухгалтерії та в неї відсутній досвід для виконання посадових обов`язків за посадою начальника відділу планування та розвитку управління будівництвом та розвитку інфраструктури, в зв`язку із чим, вважала вимогу відповідача приступити до роботи за цією посадою незаконною, наголошувала відповідачу на тому, що постанова Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року в справі № 755/14716/21 залишилась невиконаною та вкотре звернулася до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» із заявами про поновлення на роботі. Також позивач додає, що 02.09.2023 року отримала поштою від ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» наказ від 22.08.2023 року № 241-к про своє звільнення із займаної посади начальника відділу планування та розвитку управління будівництвом та розвитку інфраструктури ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» у зв`язку з відсутністю на роботі з 24.07.2023 року по 22.08.2023 року без поважних причин (прогул) на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] , посилаючись на те, що наказ від 17.07.2023 року № 197, про існування якого вона дізналася лише 17.08.2023 року, не є підставою для виникнення трудових відносин між нею та відповідачем і фактом укладення трудового договору, а також не створив трудових обов`язків за посадою начальника відділу планування та розвитку управління будівництвом та розвитку інфраструктури ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», тому прийняття наказу від 22.08.2023 року № 241-к, є незаконним, і відсутність відповідного трудового договору виключає його розірвання. Крім того, позивач зауважує, що такі незаконні дії відповідача з прийняття наказів від 17.07.2023 року № 197 та від 22.08.2023 року № 241-к призвели до моральних страждань, адже на доведення незаконності звільнення з посади головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» та на відстоювання в судових інстанціях свого права працювати на цій посаді вона витратила майже два роки та змушена додавати додаткових зусиль для його захисту. В зв`язку з викладеним, [PERSON] просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 10.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (т. 1, а.с. 73-74). 24.10.2023 року до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву від ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» у якому директор Журавльов Д. просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з оглядуна відсутність у штатному розписі підприємства посади головного бухгалтера бухгалтерії, ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» вжито всіх необхідних заходів щодо виконання постанови Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року в справі № 755/14716/21, а саме: 17.08.2023 року, зокрема, видано наказ про поновлення [PERSON] на роботі на альтернативній посаді начальника відділу планування та розвитку управління будівництвом та розвитку інфраструктурита фактично допущено її до роботи, проте позивач покинула територію підприємства та на робоче місце не повернулася, тим самим з 17.08.2023 року по 22.08.2023 року позивач допустила прогул, в зв`язку з чим до [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення у виді звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем нічим не обґрунтовані (т. 1, а.с. 77-82). Ухвалою судді Хоменко В.І. від 15.04.2024 року вказану справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1, а.с. 174-175). Також у листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення розрахунку при звільненні (т. 2, а.с. 1-10,справа № 752/24444/23), в якому, уточнивши позовні вимоги (т. 1, 205-216), просить стягнути з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів`винагороду за вислугу років за 2020 рік у розмірі 52 829,00 грн та винагороду за вислугу років за 2021 рік (період з 01.01.2021 року по 23.07.2021 року) в розмірі 44 296,00 грн. На обґрунтування позовних вимог вказує, що за час її роботи в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» не нараховано і не виплачено всіх сум, що належать від відповідача, а саме: винагороди за вислугу років за 2020 рік та за 2021 рік (період з 01.01.2021 року по 23.07.2021 року). [PERSON] зазначає, що відповідно до п. 3.4 колективного договору від 01.01.2015 року, укладеного між адміністрацією та колективом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» оплата праці працівників підприємства здійснюється у вигляді заробітної плати, що складається із основної заробітної плати, компенсаційних і заохочувальних виплат, а відповідно до п. 3.5.цього ж колективного договору на підприємстві встановлені доплати, надбавки, премії і винагороди, передбачені колективним договором згідно з додатками № 2, 3 та 4. Додатком № 4 до колективного договору є Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років, згідно з яким така винагорода виплачується: при безперервному стажі роботи, що надає право на отримання винагороди за вислугу років від 1 року до 2-х років - 0,8 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік; більше 2-х років - 1,0 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік, граничний розмір для керівного складу - не більше 6,0 в долях посадового окладу, а для фахівців - не більше 3,0 в долях посадового окладу та для робітників - не більше 1,0 в долях посадового окладу, тобто винагорода має виплачуватись працівникам щорічно за результатами роботи працівника упродовж календарного (звітного) року. Позивач, посилаючись на обов`язковість здійснення ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» виплати винагороди за вислугу років працівникам щорічно та незалежно від фінансової спроможності відповідача, просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 27.11.2023 року відкрито провадження в цій справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т. 2, а.с. 52-53). 12.12.2023 року до суду від ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якій директор Ю. Журавльов просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що стягнення винагороди за вислугу років за період з 2020 року по 2022 рік в максимальному розмірі не передбачено колективним договором (т. 2, а.с. 54-58). 25.12.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на вказану позовну заяву в якому [PERSON] зазначає, що колективний договір не містить для роботодавця на власний розсуд визначати розмір винагороди за вислугу років, розрахунок якої повинен бути здійснений не на розсуд відповідача, а відповідно до умов колективного договору з урахуванням стажу позивача, розміру її посадового окладу та граничного розміру винагороди (т. 2, а.с. 87-91). Ухвалою суду від 11.01.2024 рокуоб`єднано в одне провадження цивільну справу № 752/24444/23 за позовом [PERSON] до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» про стягнення розрахунку при звільненні зі справою №752/20784/23 за позовом [PERSON] до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» про визнання незаконних та скасування наказів. Присвоєно об`єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи № 752/20784/23 (т. 2, а.с. 95-96). Ухвалою суду від 19.11.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 3, а.с. 4). 30.10.2025 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення в справі, в яких [PERSON] вказує, що позивач станом на 01.01.2021 року мала безперервний стаж роботи в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» - три роки та розмір посадового окладу 26 520,00 грн; відповідач зобов`язаний доплатити [PERSON] винагороду років за 2020 рік та за 2021 рік (період з 01.01.2021 року по 23.07.2021 року) в загальному розмірі 97 125,00 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Причин неявки суду не повідомила. Від представника позивача до суду надійшла заява в якій [PERSON] просить провести судове засідання без її та [PERSON] участі та позов задовольнити. В судовому засіданні представник ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» Алтунін Я.І. позов не визнав і просив відмовити в задоволенні позову. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача,оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24.03.2017 року[PERSON] прийнято на посаду головного бухгалтера в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» відповідно до наказу № 351-К від 24.03.2017 року (т. 1, а.с. 14-17). Згідно з наказом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 290-к від 23.07.2021 року звільнено[PERSON] головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України (у зв`язку з винними діями працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) (т. 1, а.с. 13). Згідно із штатним розписом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», затвердженим та введеним в дію 27.09.2022 року у відповідача визначено 101 штатну одиницю, в тому числі у відділі фінансового забезпечення, бухгалтерського обліку та звітності начальник відділу - головний бухгалтер 1 штатна одиниця (т. 1, а.с. 64-68). Також з`ясовано, що у вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» (справа № 755/14716/21) в якому просила: визнати протиправним (незаконним) та скасувати наказ ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 23.07.2021 року № 290-К «Про звільнення [PERSON] », поновити її на посаді головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», а за відсутності цієї посади в штатному розписі на іншій посаді, що є рівнозначною посаді головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» з 23.07.2021 року, а також стягнути з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2021 року та по день прийняття рішення суду по суті заявлених вимог. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2022 року в задоволенні вказаного позову [PERSON] відмовлено (посилання https://reyestr.court.gov.ua/Review/107713247). Постановою Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року в справі № 755/14716/21, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26.07.2023 року за наслідками скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2022 року, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 23.07.2021 року № 290-К «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів`з 23.07.2021 року. Стягнуто з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2021 року по 04.07.2023 року в розмірі 1 084 771,80 грн, що визначено без вирахування податків та обов`язкових платежів. Вказано, щорішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню та вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 1, а.с. 20-23, т. 2, а.с. 11-12). 20.07.2023 року Київським апеляційним судом видано виконавчий лист в справі № 755/14716/21 в частині поновлення [PERSON] на посаді головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» з 23.07.2021 року, який пред`явлено до примусового виконання та 01.08.2023 року відкрито виконавче провадження № 72397913 (т. 1, а.с. 25, 26-27). Позивач неодноразово зверталася до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» із заявами про виконання судового рішення в справі № 755/14716/21 (т. 1, а.с. 28-30, 31-33, 34-37, 38-42, 45-46). Листом від 14.07.2023 року № 581/07-23 [PERSON] на виконання вимог постанови Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року запрошено до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» для здійснення всіх передбачених законодавством дій (т. 1, а.с. 43-44). Наказом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 17.07.2023 року № 197-к, з яким позивач ознайомлена 17.08.2023 року, скасовано наказ «Про звільнення [PERSON] » від 23.07.2021 року № 290-к, поновлено [PERSON] з 23.07.2021 року на рівнозначній посаді начальника відділу планування та розвитку управління будівництва та розвитку інфраструктури з посадовим окладом згідно штатного розпису 26 890,00 грн, а також зазначено, що [PERSON] приступити до роботи із 17.07.2023 року (т. 1, а.с. 50-52). Розпорядженням ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 18.07.2023 року № 2-р, з яким позивач ознайомлена 17.08.2023 року, зобов`язано [PERSON] начальника відділу планування та розвитку управління будівництва та розвитку інфраструктури надати письмові пояснення щодо причин відсутності 17.07.2023 року та 18.07.2023 року з 09-00 год до 18-00 год на робочому місці (т. 1, а.с. 48-49). 17.08.2023 року позивач зверталася до ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» із заявою про ознайомлення із штатним розписом відповідача станом на 04.07.2023 року, 17.07.2023 року та 17.08.2023 року, а також про надання інформації та документів: копій штатних розписів, які діяли в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» у період з 01.01.2020 року по 17.08.2023 року, про розмір посадових окладів головного бухгалтера бухгалтерії ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» у період з 01.01.2020 року по 17.08.2023 року, чи нараховувалась та виплачувалась їй одноразова винагорода за вислугу років щороку протягом періоду з 2015 року 2023 роки під час роботи в ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» та з якою періодичністю, а також надання копій документів, що підтверджують відомості про нарахування та виплату їй одноразової винагороди за вислугу років за період з 2015 року 2023 роки(т. 1, а.с. 47,54). Наказом відповідача від 22.08.2023 року № 241-к [PERSON] 22.08.2023 року звільнено із займаної посади начальника відділу планування та розвитку управління будівництва та розвитку інфраструктури ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» за прогул без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (т. 1, а.с. 58). Поряд із цим, судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 07.02.2024 року в справі № 755/14716/21 скасовано, в тому числі й постанову Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2022 року, яким [PERSON] відмовлено в позові залишено в силі (посилання https://reyestr.court.gov.ua/Review/116862762). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У ч. 1 ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року в справі № 916/2040/20, від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21, від 18.09.2023 року в справа № 582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належить необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача). Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08.11.2023 року в справі № 761/42030/21, від 11.12.2023 року в справі № 607/20787/19. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (постанова Верховного Суду від 26.07.2023 року в справі № 760/23205/17). Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та робота, яку він виконував до моменту його звільнення на займаній посаді. Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням законодавчо встановленого порядку (постанова Верховного Суду від 28.04.2021 рокув справі № 755/14564/18). Якщо є рішення суду про поновлення працівника на попередньому місці роботи, це означає, що йому слід надати ту саму роботу, яку він виконував до звільнення (постанови Верховного Суду від 31.05.2023 рокув справі № 640/4922/20, від 11.06.2020 рокув справі № 826/5602/16, від 09.12.2021 року у справі № 340/588/20). Поряд із цим, судом з`ясовано, що позивача звільнено з посади головного бухгалтера бухгалтерії відповідача на підставі наказу ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 290-к від 23.07.2021 року згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України з дотриманням чинноготрудового законодавства, та вказаний наказ є чинним, що підтверджено постановою Верховного Суду від 07.02.2024 року в справі № 755/14716/21. За викладених обставин, наказ ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 17.07.2023 року № 197 «Про поновлення на роботі [PERSON] », виданий відповідачем на підставі постанови Київського апеляційного суду від 04.07.2023 року в справі №755/14716/21, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 26.07.2023року, які в подальшому скасовані в касаційному порядку, не порушує трудових прав [PERSON] за захистом яких вона звернулася в межах вказаного позову. Як наслідок, наказ відповідачавід 22.08.2023 року № 241-к «Про звільнення [PERSON] », тобто повторне звільнення [PERSON] після її поновлення на роботі згідно із скасованим судом вищої інстанції незаконним судовим рішенням також жодним чином не впливаєна права позивача як працівника, адже трудові відносини між [PERSON] та відповідачем припинилися ще 23.07.2021 року на підставі наказу ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» № 290-к. Таким чином, правових підстав для визнання незаконними та скасування наказів ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 17.07.2023 року № 197 «Про поновлення на роботі [PERSON] » і від 22.08.2023 року № 241-к «Про звільнення [PERSON] » з мотивів, заявлених [PERSON] у позові немає, адже судом встановлена відсутність порушеного права позивача в цій частині, в зв`язку із чим, оспорювані накази на відповідність їх вимогам трудового законодавства не перевіряються та відповідна правова оцінка з підстав, заявлених у позові судом не надається, через те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 29.08.2023 року в справі № 910/5958/20). Враховуючи, що позивач обґрунтовує завдання їй ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» моральної шкоди саме внаслідок прийняття оскаржуваних наказів, тому вимоги про компенсацію завданої моральної шкоди також не підлягають задоволенню, як такі, що є похідними від вимог [PERSON] про визнання незаконними та скасування наказів ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» від 17.07.2023 року № 197 «Про поновлення на роботі [PERSON] » і від 22.08.2023 року № 241-к «Про звільнення [PERSON] ». Що ж стосується вимог позивача про стягнення розрахунку при звільненні, то суд зазначає наступне. Судом з`ясовано, що між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» 01.09.2014 року укладено колективний договір, який діяв на підприємстві з 01.09.2015 року та на момент звільнення позивача (т. 2, а.с. 25-36). Відповідно до п. 3.4. колективного договору ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» оплата праці працівників підприємства здійснюється у вигляді заробітної плати, що складається з основної заробітної плати, компенсаційних і заохочувальних виплат. Пунктом 3.5.цього ж колективного договору визначено, що на підприємстві встановлені доплати, надбавки, премії і винагороди, передбачені колективним договором згідно з додатками № 2, 3 та 4. Додатком № 4 до колективного договору є Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років, яка виплачується в таких розмірах: при безперервному стажі роботи, що надає право на отримання винагороди за вислугу років від 1 року до 2-х років, - 0,8 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік; більше 2-х років - 1,0 винагороди в долях посадового окладу за кожен повний відпрацьований рік (т. 2, а.с. 13-14). Пунктом 1.2. вказаного Положення визначено, що граничний розмір винагороди за вислугу років встановлюється для керівного складу в розмірі не більше 6,0 в долях посадового окладу, для фахівців не більше 3,0 в долях посадового окладу, для робітників не більше 1,0 в долях посадового окладу. Згідно з п. 2.1. Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років у стаж роботи, що надає право на отримання винагороди, включається час безперервної роботи па підприємстві. Стаж роботи обчислюється щорічно станом на 01 січня. Відповідно до п. 3.1 Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років одноразова винагорода за вислугу років виплачується працівникам ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» після підписання відповідних розпорядчих документів і з періодичністю, що визначена цим Положенням. Згідно з п. 3.4 Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років винагорода виплачується за час роботи в календарному році, а також час оплачуваних відпусток, тимчасовій непрацездатності, час, протягом якого за працівниками відповідно до чинного законодавства зберігається повністю або частково заробітна плата. Судом з`ясовано, що позивач не отримувала одноразову винагороду за вислугу років за 2020 рік та за 2021 рік (період з 01.01.2021 року по 23.07.2021 року (момент звільнення)), в зв`язку із чим зверталася до відповідача (т. 2, а.с. 40-42). Статтею 43 Конституції Українигарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та на сторін, які їх уклали. Згідно з положенням ст. 13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, а в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Статтею 18 КЗпП України визначено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У постанові від 09.09.2019 року в справі № 174/780/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішені спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок i доплат, потрібно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюється дія зазначених нормативно-правових актів, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках i за умов, передбачених цими актами. З мотивів браку грошових коштів у здійсненні зазначених виплат може бути відмовлено в тому разі, коли їх виплата обумовлена в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Суд враховує, що згідно з умовами колективного договору ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», який діяв на підприємстві з 01.01.2015 року, та з Положенням про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу роківтака винагорода повинна виплачуватися працівникам щороку, в тому числі й за 2020 та 2021 роки, а умови щодо її виплати, залежно від рішення керівництва чи враховуючи фінансову спроможність підприємства тощо, відсутні. Отже, роботодавець не вправі на власний розсуд не виконувати Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років, що є складовою колективного договору, зокрема в частині дотримання особливих умов щодо оплати праці позивача. Працедавець вправі самостійно визначити критерії нарахування та виплати цієї надбавки/винагороди, її розмір, в тому числі й з урахуванням фінансового стану, проте ненарахування такої взагалі прямо суперечить умовам колективного договору і порушує вимоги ст. 5 Закону України «Про колективні договори та угоди»(постанова Верховного Суду від 05.07.2023 року в справі № 306/2066/21). Враховуючи викладене, суд вважає, що ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» безпідставно не виплатило [PERSON] винагороду за вислугу років за 2020 рік та за період з 01.01.2021 року до дати її звільнення - 23.07.2021 року, яка передбачена колективним договором підприємства. Таким чином, з урахуванням заявлених позовних вимог та місячного посадового окладу позивача в цей період у сумі 26 250,00 грн, що сторонами не оспорюється, а також в межах граничного розміру винагороди за вислугу років (3 посадових оклади), з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню винагорода за вислугу років за 2020 ріку розмірі 52 829,00 грн, з урахуванням виплачених відповідачем 27.02.2024 року 25 921,00 грн, і винагорода за вислугу років за 2021 рік (період з 01.01.2021 року по 23.07.2021 року), в розмірі 44 296,00 грн, оскільки позивач пропрацювала не цілий рік. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як позивач у справі про стягнення заробітної плати. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог у розмірі 1 073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial