Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У провадження Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла цивільна справа за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що 26.04.2016 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та [PERSON] укладено договір № 49-П-МИФ-16. Договором передбачено, що Адміністрація надає Мешканцю 1 (одне) койко-місце в гуртожитку Адміністрації [ADDRESS] та послуги чергового, а Мешканець оплачує за надані послуги на умовах цього Договору. Пунктом 6.2. Договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із Сторін не менше чим за один місяць до закінчення терміну Договору не повідомить іншу Сторону про намір припинити його дію, Договір вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах. Адміністрація має право розірвати Договір в односторонньому порядку, попередивши іншу сторону про це за 1 (один) місяць, зокрема за систематичне невиконання п.п. 2.2.1, п. 2.2.2 та порушення п. 2.2.3, п. 3.2 Договору (п. 6.3 Договору). Наказом МФ ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП) від 01.03.2022 № 112/ОП «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» на підприємстві встановлено початок простою до припинення або скасування воєнного стану в Україні (копія наказу надається, оригінал наявний у Позивача). З урахуванням вищезазначеного та у зв`язку з тим, що гуртожиток № 1 перебував у зоні бойових дій, філія листом № 813/18-02-04/вих від 21.10.2022 повідомила Відповідача про неможливість надання послуг за договором від 24.03.2016 № 49-П МИФ-16 у зв`язку з чим Договір було розірвано в односторонньому порядку (копія листа надається). Листом № 690/18-04-10/Вих від 24.04.2025 Позивач повторно повідомив Відповідача, що з 17.11.2022 Договір № 49-П-МИФ-16 від 24.03.2016 розірваний, у зв`язку із чим просив добровільно вжити заходи щодо зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) (копія листа та докази направлення додаються). Згідно Акту від 31.12.2024 про не проживання особи за місцем реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , Відповідач фактично не проживає з 17 листопада 2022 року. Особисті речі Відповідача також відсутні за вказаною адресою (копія надається, оригінал наявний у Позивача). Відповідач вже понад двох років, відсутній у зареєстрованому місці проживання за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, для зняття Відповідача із зареєстрованого місця проживання (перебування), Позивач звернувся із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання, яка була додана до Повідомлення уповноваженої особи житла № 1159/18-04-10/Вих від 10.09.2024, до Департаменту з надання адміністративних послуг (копія заяви та повідомлення надаються, оригінали наявні у Третьої особи). Листом від 07.10.2024 № 17728/19.03.03-11/19/14/24 Департамент з надання адміністративних послуг повідомив, що в силу п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили (копія надається, оригінал наявний у Позивача). А тому позивач звернувся до суду з даним позовом. 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 15 серпня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача Одинцова Я.В., яка діє на підставі довіреності, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, задовольнивши позовні вимоги, щодо ухвалення заочного рішення не заперечувала. Третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, позиції щодо заявлених вимог не висловив. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явися. Правом на відзив не скористався. Рекомендовані поштові повідомлення, надіслані на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б) Згідно з частиною 8\~статті 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ураховуючи те, що представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог статей\~223,\~280,\~281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу за відсутності сторін, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог\~статті 264 ЦПК України, суд ураховує наступне. Відповідно до ч. 3\~ст. 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі\~ст. 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Судом встановлено, що 26.04.2016 між ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та [PERSON] укладено договір №49-П-МИФ-16, відповідно до Адміністрація надала відповідачеві 1 (одне) койко-місце в гуртожитку Адміністрації № 1 по вул. Заводській, 17 та послуги чергового, а відповідач зобов`язується здійснювати оплату за надані послуги на умовах цього Договору. Договором передбачено, що Адміністрація має право розірвати Договір в односторонньому порядку, попередивши іншу сторону про це за 1 (один) місяць, зокрема за систематичне невиконання п.п. 2.2.1, п. 2.2.2 та порушення п. 2.2.3, п. 3.2 Договору (п. 6.3 Договору). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 19140436 від 18.03.2014 у графі «Відомості про суб`єкта іншого речового права» зазначено, що правонабувачем є Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Миколаївського морського порту); власником є Міністерство інфраструктури України. Наказом МФ ДП «АМПУ» (адміністрації Миколаївського МП) від 01.03.2022 № 112/ОП «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» на підприємстві встановлено початок простою до припинення або скасування воєнного стану в Україні (копія наказу надається, оригінал наявний у Позивача). Як зазначив позивач, у зв`язку з тим, що гуртожиток № 1 перебував у зоні бойових дій, філія листом № 813/18-02-04/вих від 21.10.2022 повідомила [PERSON] про неможливість надання послуг за договором від 24.03.2016 № 49-П МИФ-16 у зв`язку з чим Договір було розірвано в односторонньому порядку. Листом № 690/18-04-10/Вих від 24.04.2025 Позивач повторно повідомив Відповідача, що з 17.11.2022 Договір № 49-П-МИФ-16 від 24.03.2016 розірваний, у зв`язку із чим просив добровільно вжити заходи щодо зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) . Згідно Акту від 31.12.2024 про не проживання особи за місцем реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 17.11.2022, особисті речі також відсутні. Тобто, відповідач вже понад двох років, відсутній у зареєстрованому місці проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання до Департаменту з надання адміністративних послуг. Листом від 07.10.2024 № 17728/19.03.03-11/19/14/24 Департамент з надання адміністративних послуг повідомив, що в силу п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно із\~статтею 72 ЖК України\~визнання особи\~такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться\~в судовому порядку. Відповідно до частини першої-другої\~статті 71 ЖК УРСР\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення\~протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до\~статті 127 ЖК УРСР\~для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно з частиною другою\~статті 128 ЖК УРСР\~жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі\~статті 71 ЖК УРСР, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Аналіз\~статті 71\~ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Отже, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Відповідно до\~статті 125 ЖК Української РСР\~без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124 цього Кодексу,\~не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відомості про те, що відповідач відноситься до категорії таких осіб в матеріалах справи, відсутні. \~ \~ \~ \~У листопаді 2022 року [PERSON] залишив зареєстроване місце проживання. Інформація про його повернення відсутня. Відомості щодо причин залишення зареєстрованого місця проживання [PERSON] , у тому числі щодо їх поважності, відсутні. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). \~ \~ \~ \~Разом з тим, ураховуючи фактичні обставин справи, а саме фактичну відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад 2 роки, відсутність його речей у раніше займаному житловому приміщенні, неповідомлення причин відсутності протягом тривалого часу, відсутність прояву інтересу щодо житлового приміщення та з`ясування обставин можливості подальшого його використання, вказує на обгрунтованість заявлених вимог та наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втартив право користування житловим приміщенням. \~ \~ \~ \~Щодо вимоги позивача про зняття [PERSON] із зареєстрованого місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»\~зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування)у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1)за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника. Згідно з п. 6 ч. 1ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громадина підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 2 ч. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого\~ постановою Кабінету\~Міністрів України\~№265\~від 07.02.2022,\~зняття із\~задекларованого/зареєстрованого\~місця проживання(перебування)\~здійснюється на\~підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1453868 від 05.06.2025 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Отже, рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття із зареєстрованого місця проживання за заявою власника або співвласників. Надання судом дозволу на вчинення такої дії чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим в даній частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України,\~судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних\~з розглядом\~справи.\~Розмір судового\~збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місце знаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати з оплати судового збору у сумі 2\~422,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial