Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором №725744 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27.04.2020 в розмірі 38 300,36 грн, 2422,40 грн судового збору, а також 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 17.06.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даного позову проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 02.07.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав та мотивів, викладених у ньому. Зазначив, що повноваження представника позивача не підтверджено належними доказами, сума боргу є явно завищеною та становить неадекватний розмір договірного зобов`язання, ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» є неналедним позивачем у справі, позивач не подав фінансову виписку дебіторної заборгованості, а строк позовної давності минув. 03.07.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшов зустрічний позов про захист прав споживача за договором кредитних відносин, у кому останній просив: - Визнати недійсними договір факторингу між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Сіроко Фінанс» №015-220221 від 22.02.2021; - Визнати недійсним договір факторингу між ТОВ «Сірко Фінанс» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» № 20242025/1 від 05.02.2024; - Відмовити в задоволенні первісного позову ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 38 300,36 грн. (тридцять вісім тисяч триста) грн. 36 коп.; - Звільнити [PERSON] від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживача», покласти судові витрати на відповідача. 05.07.2024 від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому просив задовольнити первісний позов у повному обсязі. Зазначив, що повноваження представника позивача підтверджено належними та допустимими доказами, сума заборгованості відповідає умовам, встановленим сторорнами у кредитному договорі, надавши при цьому обґрунтування зазначеної суми боргу, стороною позивача доведено надежними та допустимими доказами факт переходу прав вимоги від первісного кредитора до позивача, позивачем подано належні та допустимі докази отримання кредиту відповідачем, а строк позовної давності не є пропущеним, оскільки такий було продовжено відповідно до вимог чинного законодавства. 10.07.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про перехід до розгляду цивільної справи в порядку загального позовного провадження, з підстав та мотивів, викладених у ньому. 11.07.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді, з одночасним зупиненням провадження у справі на період проведення врегулювання спору. 12.11.2024 від представника відповідача на адресу суду надійшли доповнені клопотання про перехід до розгляду цивільної справи в порядку загального позовного провадження, а також врегулювання спору за участю судді. В судовому засіданні 12.11.2024 представник позивача проти врегулювання спору за участю судді заперечив, щодо прийняття зустрічного позову не заперечив, а тому, враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 201 ЦПК України, врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті, оскільки сторона позивача заперечила проти врегулювання спору за участю судді, суд у задоволенні зазначеного клопотання протокольною ухвалою суду від 12.11.2024 відмовив. Ухвалою суду від 12.11.2024 прийнято зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» про визнання договорів недійсними та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішено перейти до розгляду справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості; зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» про визнання договорів недійсними, за правилами загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України вирішено розпочати підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників, а також надано сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив, а також заперечень. 29.11.2024 від представника ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» надійшов відзив на зустрічну позову заяву, у якому просив у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі, первісний позов задовольнити у повному обсязі, з мотивів та підстав, викладених у ньому. Зазначив, що правові підстави дл визнання договорів факторингу від 22.02.2021 та від 05.02.2024 відсутні, Договір №725744 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 27.04.2020 був укладений сторонами відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням вимог Закону України «Про електронну комерцію», а також навів розрахунок формування суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом. Ухвалою суду від 13.02.2025 закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» до [PERSON] про стягнення заборгованості; зустрічною позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» про визнання договорів недійсними. Призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, подав клопотання відповідно до якого позов первісний підтримує в повному обсязі, проти задоволення зустріячного позову заперечує, розгляд справи просить проводи у відсутності представника позивача та у випадку повторної неявки відповідача в судове засідання розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Представник відповідача за первісним опзовом та представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову, а також задовольнити зустрічний позов, з мотивів та підстав, викладених у письмових заявах по суті спору. Заслухавши позицію представника відповідача за первісним опзовом та представника позивача за зустрічним позовом, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 квітня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №725744, за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», доступ до якої відповідачу було забезпечено через вебсайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація здійснювалася відповідачем при вході в особистий кабінет шляхом перевірки позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого позикодавцем [PERSON] на його номер мобільного телефону. Кредитний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, який опублікований в особистому кабінеті відповідача на вебсайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 27.04.2020 о 23:44:02 год. Відповідно до умов Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало відповідачу грошові кошти (кредит) у безготівковій формі в сумі 10 000,00 (десять тисяч) гривень зі строком кредитування на 30 днів з можливістю пролонгації відповідно до умов Договору, із застосуванням стандартної процентної ставки 693,50% річних (або 1,90% в день), шляхом перерахування грошових коштів кредиту на платіжну картку відповідача [NUMBER] , зазначену останнім в Особистому кабінеті клієнта Товариства та в пункті 2.1 Договору. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII). За змістом статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію"). При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 по справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 тощо. Отже, як вбачається з кредитного договору, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який оформлено сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 345/3085/19. ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало [PERSON] кредит у розмірі 10 000,00 грн, встановленому Договором, що підтверджується інформаційною довідкою №1-2602 від 26.02.2024, та не заперечується стороною відповідача. В порушення вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] не виконав свої зобов`язання, що передбачені умовами Кредитного договору, як своєчасне повернення отриманих коштів та сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із припиненням здійснення платежів на виконання Кредитного договору у Відповідача утворилася заборгованість за Кредитним договором. Разом з тим, згідно пп.5, п.2.1 Кредитного договору, Кредитодавець має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за Кредитним договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди [PERSON] . Як зазначено в ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 ЦК України). Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно ч. 1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. 22 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІРОКО ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було укладено Договір факторингу № 015-220221, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» передало (відступило) за плату ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними в Реєстрі боржників. В тому числі Права Вимоги за кредитним договором №725744 від 27.04.2020, який було укладено між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] . Зазначене підтверджується також витягом з реєстру прав вимог № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, сформованого ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» 05 лютого 2024 року, згідно якого відповідач є в переліку боржників під № 6007. Після цього, 05 лютого 2024 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СІРОКО ФІНАНС» було укладено Договір факторингу № 20240205/1, згідно умов якого ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» набуло права нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками ТОВ «СІРОКО ФІНАНС», в тому числі й право вимоги до [PERSON] (відповідач є в переліку боржників під № 154), за що, відповідно до платіжної інструкції № 406 від 06 лютого 2024 року, було здійснено оплату ціни придбання. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Крім того, у пунктах 7, 8 цієї постанови судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Судом встановлено, що [PERSON] не є стороною оспорюваних ним договорів факторингу № 015-220221 від 22 лютого 2021 року, а також № 20240205/1 від 05.02.2024. Сторонами вказаних договорів є Товариство з обмеженою відповідальністю «СІРОКО ФІНАНС», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а також Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф». Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановленого договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановленого договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року № 757/40858/17-ц. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. З матеріалів справи встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СІРОКО ФІНАНС», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», а також Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» не порушували прав [PERSON] , оскільки [PERSON] не виступає стороною оспорюваного договору та правочинм не спричинилм жодних правових наслідків для нього. Так, аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому, невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. За таких обставин, у [PERSON] відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи законний інтерес з боку позивача. Крім того, можливість укаладення оспорюваних договорів, визначений сторонами при його укладенні, що є їх правом, та не суперечить вимогам закону. Таким чином, вимога позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним договіру факторингу між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Сіроко Фінанс» №015-220221 від 22.02.2021, а також договору факторингу між ТОВ «Сіроко Фінанс» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АРТЕМІДА-Ф» № 20242025/1 від 05.02.2024, задоволенню не підлягає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» є належним позивачем у справі. Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, зокрема - на поштову адресу [PERSON] були відправлені повідомлення про зміну Кредитора та досудова вимога про погашення кредитної заборгованості. Згідно витягу з Реєстру прав вимоги № 20240205/1, сформованого 11 червня 2024 року боржник [PERSON] на підставі Кредитного договору № 725744 від 27.04.2020 має непогашену заборгованість на загальну суму 38 300,36 гривень, з яких: 10 000,00 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 22 800,00 гривень - залишок заборгованості по процентам за користування, 5 500,36 гривень - інфляційне збільшення, що підтверджується також розрахунком заборгованості (випискою з особового рахунку). Відповідно до п.3.1 Кредитного договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт". Строк користування кредитом згідно п.1.3. Договору становить 30 днів. І з 27.04.2020 по 26.05.2020 (30 днів) Первісним кредитором нараховано проценти згідно п.1.3. Договору протягом 30 днів і згідно процентної ставки 1.9% згідно п.1.4. Договору. Тому, суд погоджується з розрахунком, наданим стороною позивача за первісним позовом, що за період з 27.04.2020 по 26.05.2020 (30 днів) Первісним кредитором нараховано проценти згідно п.1.3. Договору протягом 30 днів і згідно процентної ставки 1.9% згідно п.1.4. Договору, які становлять 5 700,00 грн. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Статтею 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до п.3.2 Кредитного договору до періоду розрахунку процентів включається день надання та не включається дата повернення кредиту, вказана в Графіку платежів, крім випадку, якщо в межах строку надання кредиту, визначеного у пункті 1.3 Договору, відбулася пролонгація строку кредиту відповідно до Розділу 4 Договору, де проценти нараховуються і в дату повернення кредиту, вказану в Графіку платежів, і в нову дату повернення, якщо інше не визначено у відповідному додатковому договорі. Відповідно до п. 9.11 Кредитного договору сторони погодили, що проценти, нараховані згідно з цим Договором після закінчення строку користування кредитом, визначеного п.1.3 Договору, чи подовженого відповідно до Розділу 4 цього Договору, є процентами що нараховуються за понадстрокове користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Нарахування процентів за понадстрокове користування грошовими коштами здійснюється в момент сплати. Тому, суд погоджується з розрахунком, наданим стороною позивача за первісним позовом, що за період з 27.05.2020 по 24.08.2020 (90 днів) Первісним кредитором нараховано проценти згідно п.п. 9.11. та 3.1. Договору протягом 90 днів і згідно процентної ставки 1.9% згідно п.п. 9.11. та 1.4. Договору, що становить 17 100,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, в порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із видів договорів, є договір приєднання, яким відповідно до частини першої статті 634 Цивільного кодексу України є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як передбачено статтею 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У свою чергу, сторона позивача належний розрахунок суми інфляційного збільшення на адресу суду не скерувала, розрахунок суми інфляційного збільшення, долучений до матеріалів справи є невірним, оскільки передбачає добуток з сумою заборгованості, яка не була нарахована у розрахунковому періоді, а саме такий починає обрахування з червня 2020 року на всу суму заборгованості, у тому числі 17 000,00 грн відсотків, які були нараховані у період з червня 2020 року по серпень 2020 року. Таким чином, інфляційні втрати були нараховані, у тому числі на суму заборгованості, яка ще не настала станом на червень 2020 року. Інший розрахунок суду не надано, а тому за недоведеністю в цій частині вимог слід відмовити. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давністьце строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3,4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України,перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом ст.256,261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особиносія порушеного права (інтересу). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. У зв`язку з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українидоповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно допостанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Разом з тим,Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану`в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і цей стан є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022,розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українидоповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеногоУказом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки з 12.03.2020 на всій території України запроваджений загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 12.06.2024 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, тому позивач звернувся з позовними вимогами до суду в межах позовної давності. Інші аргументи сторін, не спростовують зазначених вище висновків суду, а тому не впливають на зміст та правові підстави ухваленого судом рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України»: «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29)». Таким чином, враховуючи, що між сторонами у справі виникли правовідносини, відповідачем грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, внаслідок чого через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 725744 від 27.04.2020 утворилася заборгованість в сумі 32 800,00 гривень, з яких: 10 000,00 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту); 22 800,00 гривень - залишок заборгованості по процентам за користування, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф» є обґрунтованими та підлягають задоволенню в цій частині. Інші заперечення сторони відповідача за первісним позовом не спростовують зазначених висновків суду. Разом з тим, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом слід відмовити. При цьому, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Порядок розподілу судових витрат визначений ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з оригіналу платіжного доручення, позивачем за первісним позовом при пред`явленні позовної заяви до суду сплачено судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із частковим задоволенням позову на 85,64%, судовий збір у розмірі 2074,54 грн (85,64% від 2 422,40 грн) відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на [PERSON] . Доказів понесення інших витрат стороною позивача за первісним позовом суду не надано, зокрема квитанції та акту виконаних робіт щодо витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.

Outcome: partial