Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що 26.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.07.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, з того часу відповідач не бачила дитину жодного разу. [PERSON] не піклується про дитину, не проявляє заінтересованість в його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моральні, не виявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не створює умов для отримання ним освіти, отже створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом, батьківських обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно, без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення матері від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. При цьому пояснив, що причиною розірвання шлюбу з відповідачем стало те, що остання дивно себе поводила, постійно виявляла претензії до позивача, відповідача треба лікувати. Позивач подавав позов про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина у вересні 2022 року. Відповідач погано висловлювалася про позивача у соціальних мережах. Останній подавав до правоохоронних органів відповідну заяву, проте такі звернення не дали результату. Відповідач також зверталася до правоохоронних органів з заявою з приводу застосування позивачем до неї фізичної сили та образ. Позивач дав відповідачу шанс, подав заяву про залишення позову про позбавлення батьківських прав без розгляду. Позивач відпустив сина до відповідача в Італію та [PERSON] . [PERSON] сварилися з сином через позивача, через дописи у соціальних мережах. У листопаді 2023 року позивач знову звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина, оскільки [PERSON] стало зле через дописи, які він побачив у соціальних мережах щодо батька. Неповнолітній [PERSON] повідомив батьку, що не можна спілкуватися з мамою. До розірвання шлюбу позивач возив відповідача у лікарню, де лікар сказав, що [PERSON] хворіє на шизофренію, але через 1 день остання залишила лікарню. Позивач повідомив, що самостійно забезпечить сина усім необхідним. Позивач думав, що [PERSON] стане на шлях виправлення. Але, вона ганьбить позивача, тому син це важко переживає, плаче, що і стало підставою для подання даного позову. Представник позивача - адвокат Полубок Н.А. у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити та пояснила, що у видачі судового наказу про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина було відмовлено, оскільки [PERSON] не має зареєстрованого місця проживання на території України. Мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, не піклується про розвиток сина, не забезпечує здобуття сином освіти, підготовку до самостійного життя, тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з мамою - [PERSON] він не розмовляє, йому невідомо її місцезнаходження. Мати погано себе поводить по відношенню до нього, тата, бабусі та сестри. Після розірвання шлюбу [PERSON] стала дивно себе поводити. Після розірвання шлюбу у 2022 році [PERSON] поїхала проживати до Молдови. Неповнолітній [PERSON] підтримував зв`язок з матір`ю, але вона погано ставилися до нього, пізніше перестали спілкуватися взагалі. Потім [PERSON] зателефонувала сину, просила вибачення, тому вони помирилися. Приблизно у 2023 році [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] поїхали до Італії на відпочинок, після чого поїхали до Молдови. [PERSON] хотів поїхати в Україну, але мама його не відпускала. У Молдові [PERSON] проживав у дядька, а мати [PERSON] проживала у своєї матері, через що вони дуже посварилися. [PERSON] просила сина залишитися з нею у [PERSON] . У 2023 році [PERSON] та [PERSON] приїхали в Україну. У [PERSON] дуже погана поведінка, вона погано ставиться до сина, до позивача, погано відгукується про [PERSON] . За останні 2 роки [PERSON] з сином не спілкувалася, не цікавилася його життям. Мама у житті [PERSON] не присутня. Останній пояснив, що його матір постійно нервувала, могла вдарити сина. [PERSON] захищав батька, тому [PERSON] могла вдарити сина. Всі сварки виникали через те, що неповнолітній [PERSON] захищав батька, сестру, бабусю. [PERSON] викладала в соціальні мережі фото бабусі та сестри та погано про них писала. Особисто відносно сина [PERSON] могла замахнутися зарядкою від телефону, але не вдарити. Неповнолітній [PERSON] пояснив, що попереджав [PERSON] про те, що якщо вона себе надалі так поводитиме, її позбавлять батьківських прав. Неповнолітній [PERSON] пояснив, що позбавити батьківських прав [PERSON] відносно нього хоче для себе. Представник відповідача - адвокат Осадча Н.В. у судовому засідання просила відмовити у задоволенні позову та пояснила, що немає виключних підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина. Вказаний позов це помста позивача за непорозуміння з відповідачем. Позов не стосується інтересів дитини. Позовну заяву про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини подано не було. Безкінечний конфлікт між батьками впливає на дитину, але відсутність матері в житті дитини є наслідком конфлікту. Через повномасштабне вторгнення відповідач забрала дитину за кордон, їздили в Італію, в [PERSON] . У судовому засіданні встановлено, що відповідач не проявляла агресію саме до дитини, не била, не принижувала. Двоє дорослих людей не можуть знайти компроміс заради дитини. Представник Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, висновок органу опіки та піклування Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області підтримав. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, неповнолітнього [PERSON] , суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.07.2022 року по справі №496/2437/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 06.09.2022 року, складеного депутатом Яськівської сільської ради в присутності свідків, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (власник будинку); [PERSON] (дружина); [PERSON] (донька); [PERSON] (син). Під час перевірки виявлено, що [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою не проживають, не виявлено їх у будинку, відсутні взуття, речі, окреме ліжко-місце. Висновком Служби у справах дітей Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області №210 від 21.10.2022 року підтверджено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за вищевказаною адресою. Вказаний висновок видано для тимчасового виїзду дитини за кордон. Виконавчий комітет Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області рішенням затвердив висновок Служби у справах дітей про підтвердження місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] для тимчасового виїзду за межі України. [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області№05-13/610 від 11.09.2023 року. [PERSON] за місцем роботи в ПП «Саша» характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою №23 від 27.09.2022 року. [PERSON] , [INFO] , навчається у Яськівській гімназії Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області, характеризується позитивно. Батько [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, бере активну участь у житті класу, систематично відвідує батьківські збори, один із перших відкликається на допомогу, дбайливо та відповідально ставиться до навчання і виховання сина, що підтверджується характеристикою навчального закладу від 19.09.2022 року. Виконавчий комітет Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується рішенням №12/2024 від 28.02.2024 року. Орган опіки та піклування Яськівською сільською радою Одеського району Одеської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується висновком №08-19/180 від 28.02.2024 року. У вказаному висновку, серед іншого, зазначено, що мати неповнолітнього, [PERSON] засобами телефонного зв`язку повідомила, що заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , але впродовж трьох років проживає окремо від дитини на території іншої держави, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не допомагає. Неповнолітній [PERSON] підтримує бажання батька позбавити [PERSON] батьківських прав. Повідомив, що стосунки з матір`ю не склалися, спілкування відбувається лише в телефонному режимі, яке призводить до постійних сварок, а його матеріальним утриманням та вихованням займається лише батько. Неповнолітнім [PERSON] була написана заява, адресована судді [PERSON] , в якій зазначено, що його мати - [PERSON] дуже погано та агресивно поводе по відношенню до нього, постійно кричить, не допомагає, не приїжджає, зовсім забула за сина. [PERSON] проживає з батьком, який забезпечує сина усім необхідним. З мамою проживати [PERSON] не хоче, тому просить позбавити її батьківських прав. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі-Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону ( ч.ч. 1, 2, 6 ст. 12 Закону). Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У відповідності до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (ч.2 ст. 51 Конституції України). Згідно зі ст.ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень СК України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 зазначеної Постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негайно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року в справі №753/2025/19). В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року по справі № 211/559/16-ц зазначено, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. При вирішенні судом вимог позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батьків до дітей, бажання спілкуватися і брати участь у їх вихованні. 11.07.2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Матеріали справи та пояснення сторін по справі вказують, що такий висновок недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини, а так само наявні обставини, які переконують суд в іншому. Так, у висновку органу опіки та піклування Яськівської сільської ради Одеського району Одеської області від 28.02.2024 року вказано, що мати неповнолітнього, [PERSON] засобами телефонного зв`язку повідомила, що заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , але впродовж трьох років проживає окремо від дитини на території іншої держави. Орган опіки та піклування, який надав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів неповнолітньої дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав. Суд вважає доведеним, що відповідач бажає приймати участь у вихованні сина [PERSON] , проте, із врахуванням воєнного стану на території Україні, вимушена була виїхати за кордон, що ускладнює процес її спілкування із дитиною та участь у її вихованні. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Поряд з цим, вислухавши пояснення позивача та неповнолітнього [PERSON] , суд встановив, що між позивачем та відповідачем існує невирішений конфлікт, що відобразилося на спілкуванні дитини з матір`ю, проте це не є підставою для позбавлення останньої батьківських прав відносно дитини в розумінні ст. 164 СК України. З даного приводу суд вважає, що безкінечний конфлікт між батьками впливає на дитину, але відсутність матері в житті дитини є наслідком цього конфлікту. Відповідач до кримінальної відповідальності за ст. 166 КК України (Злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною) не притягувалася, як і не надано суду доказів, що відповідач понесла адміністративну відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Позивачем не надано та судом не встановлено доказів, що відповідач є хронічним алкоголіком або наркоманом,жорстоко поводиться з дитиною, засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, отже судом не встановлено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачених ст. 164 СК України. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини [PERSON] , суд встановив, що неповнолітній [PERSON] їздив разом з матір`ю [PERSON] до Італії, до Молдови, де проводили час разом, що свідчить про те, що відповідач бажає спілкуватися з сином та приймати участь у його житті. Відповідач дійсно в силу певних об`єктивних обставин, які склалися, недостатньо приймає участь у вихованні свого сина, але приймаючи до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України, для позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На підставі Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 141, 157, 164, 166, 171 СК України, суд

Outcome: dismissed