Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення, яким в порядку поділу нерухомого майна подружжя [PERSON] та [PERSON] виділити у власність [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями 1 спорудами за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0723380400:01:002:0011, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу рухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] виділити: в особисту приватну власність [PERSON] автомобіль Фольксваген фургон (білий), 1988 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , в особисту приватну власність [PERSON] причіп КРАЗ - 8138, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , автомобіль CITROEN, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі у вартості транспортних засобів у сумі 51 900,00 гривень. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що за період перебування в зареєстрованому шлюбі з 25.06.1988 по 05.02.2024 сторонами було набуто у власність вищевказане рухоме та нерухоме майно. Право власності на частину майно зареєстроване за відповідачем. На досудовому рівні врегулювати спір про поділ майна не виявилося можливим, у зв`язку із чим позивачка змушена звернутися до суду. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 12 червня 2024 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 24 липня 2024 року постановлено розгляд позову проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Після цього ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року постановлено здійснити перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 18 червня 2025 року підготовче провадження в справі закрито та постановлено призначити розгляд позову по суті. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Разом з цим, представник позивавача через Електронний суд надіслала заяву про розгляд справи без її участі за наявними матеріалами справи, одночасно вказавши, що позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує повністю.. Відповідач в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, в тому числі про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не подав, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується його власноручною розпискою. Також відповідач відзиву на позовну заяву не подав. З огляду на викладене суд провів розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами (ч.2 ст.247 ЦПК України). Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , згідно з яким шлюб вони зареєстрували 25 червня 1988 року. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 05.02.2024 року шлюб між сторонами розірвано. 27 лютого 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку ВВВ№632354, що розташований по [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом. 01.03.2004 року право власності на будинок зареєстроване Волинським обласним бюро технічної інвентаризації за [PERSON] на підставі вищевказаного договору. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 червня 2024 року № 381652762 стверджено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] та підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу від 27.02.2004 року. Зі змісту договору купівлі-продажу, на підставі якого зареєстроване право власності на спірний будинок, зокрема із п.4.2, беззаперечно встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами покупець набуває за згодою його дружини [PERSON] за спільні кошти. 06.12.2004 Любомльським районним відділом земельних ресурсів на імя [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0723380400:01:002:0011, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією державного акту серії ВЛ №043292. Вказана земельна ділянка набута в порядку приватизацій на підставі рішення Вишнівської сільської ради від 09.09.2004 №16/4, про що зазначено в державному акті на право власності на земельну ділянку. 03.11.1995 на імя [PERSON] був зареєстрований причіп КРАЗ - 8138, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 25.04.2024. Ринкова вартість причепа КРАЗ - 8138, 1993 року випуску становить 13 000,00 грн., що підтверджується висновком субєкта оціночної діяльності - ТОВ «М.С.Консалтинг». 26.08.1997 на імя [PERSON] був зареєстрований автомобіль Фольксваген фургон (білий), 1988 року випуску, двигун номер [NUMBER] , що встановлено з копії свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] . Ринкова вартість автомобіля Фольксваген фургон (білий), 1988 року випуску становить 106 100,00 грн., що підтверджується висновком субєкта оціночної діяльності - ТОВ «М.С.Консалтинг». 03.07.2001 на імя [PERSON] був зареєстрований автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року виписку, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 25.04.2024. Ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, 1991 року випуску становить 69 100,00 грн., що підтверджується висновком субєкта оціночної діяльності - ТОВ «М.С.Консалтинг». 17.04.2019 на імя [PERSON] був зареєстрований придбаний автомобіль CITROEN, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Ринкова вартість автомобіля CITROEN, 2001 року випуску становить 127 800,00 грн., що підтверджується висновком субєкта оціночної діяльності - ТОВ «М.С.Консалтинг». Розглянувши та оцінивши подані обґрунтування позовних вимог та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо поділу майна подружжя набутого у шлюбі та переходу у зв`язку з цим права власності на частину земельної ділянки, яка є особистою приватною власністю відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підстави для звільнення від доказування в даній справі не встановлені (ст. 82 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Втім, відповідач не виконав покладений на нього обов`язок доказування обставин, необхідних для спростування зазначеної вище презумпції, підстави для звільнення від доказування в цій частині відсутні, у зв`язку з чим суд в цій справі виходить із спільності права власності подружжя на нерухоме майно, відносно якого спір розглядається в даній справі. Відомостей про неналежність вищевказаного рухомого та нерухомого майна, за винятком земельної ділянки, до особистої приватної власності матеріали справи не містять та відповідачем не спростовано. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі встановлених судом фактичних обставин справи, які відповідачем не заперечені, слідує, що рухоме та нерухоме майно, яке є предметом розгляду, набуте сторонами під час перебування у шлюбі, отже, відповідно до вимог ст.60 СК України, є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час судового розгляду відповідач не заперечив рівність часток у спільній сумісній власності, а тому, згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України суд вважає їх рівними. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Встановлені по справі фактичні обставини свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що спірне нерухома майно: житловий будинок під номером\~ [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача, що підтверджене належними і допустимими доказами та відповідачем не заперечено, тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частини цього майна і водночас припинити режим спільної сумісної власності подружжя на це майно. У ст. 125 Земельного кодексу України зазначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Суд встановив,\~що 06.12.2004 Любомльським районним відділом земельних ресурсів на імя [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0723380400:01:002:0011, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Отже, земельна ділянка кадастровий номер 0723380400:01:002:0011, на якій знаходиться житловий будинок, є особистою власністю відповідача, хоча й набута ним під час шлюбу. Водночас, відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Частиною першою ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Відтак, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 26 грудня 2019 року в справі № 364/515/19 ( провадження № 61-19224св19) та інших. Отже, аналіз наведених норм однозначно вказує на те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 539/3192/16-ц вказала, що після набуття права власності або права користування нерухомим майном до нового власника переходить право власності або користування земельною ділянкою на якій вони розташовані, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України).Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду, розташовані на цій ділянці, і не залежить від волевиявлення третіх осіб. У випадку невизнання або порушення прав на земельну ділянку нового власника нерухомого майна, такі права підлягають захисту в судовому порядку. Отже, суд, дійшовши висновку про визнання за позивачем 1/2 частини будинку, вважає, що поділу також належить земельна ділянка на якій цей будинок знаходиться з визнанням за позивачем її частини. Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду висловленим у постанові від 19.11.2020 у справі № 686/9580/16-ц. У позові позивач також заявляє до поділу як майно подружжя три автомобілі та причіп, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі у вартості транспортних засобів у сумі 51 900,00 гривень. З досліджених доказів встановлено і це не заперечено відповідачем, що до складу майна подружжя у спірних правовідносин належить рухоме майно, а саме: автомобіль Фольксваген фургон (білий), 1988 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , причіп КРАЗ - 8138, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , автомобіль CITROEN, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Вартість цього майна визначена на підставі висновків субєкта оціночної діяльності - ТОВ «М.С.Консалтинг» та відповідачем не спростована, тому приймається судом до уваги при поділі майна у відповідності до ст.71 СК України. За змістом ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі відповідно до визначених часток. У цій справі частка кожної сторони становить по 1/2 і підстав для відступу від цих часток немає. Грошовій компенсації підлягає лише певний відступ від рівності часток, який неможливо усунути за рахунок поділу майна в натурі. Отже, ураховуючи наведене, а також характер та склад майна, доводи сторін стосовно цього майна, суд дійшов висновку про необхідність виділення у власність: - позивача - автомобіль Фольксваген фургон (білий), 1988 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , загальною вартістю цього майна 106 100,00 грн; - відповідача - причіп КРАЗ - 8138, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , загальною вартістю 13 000,00 гривень; автомобіль Volkswagen Passat, 1991 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , загальною вартістю 69 100,00 гривень; автомобіль CITROEN, 2001 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , загальною вартістю 127 800,00 гривень, (загальна вартість майна - 209 900 гривень). Відхилення від рівності часток у грошовому виразі становить 51 900,00 гривень (158 000 106 100), які в порядку компенсації підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище,

Outcome: approved