Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

До Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Перещепинської міської ради, [PERSON] , в якій вона просить визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона усе життя працювала у радгоспі «Видвиженець» та виховувала п`ятьох дітей, у зв`язку з чим їй у кінці дев`яностих на початку двохтисячного років передано у власність вищезазначену квартиру шляхом вручення ключів. З 16 березня 2004 року позивачка та відповідач [PERSON] були зареєстровані у вищезазначеній квартирі. Вказане житло більше 23 років перебуває у добросовісному володінні позивачки. Право власності на житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, було зареєстровано за КСП «Видвиженець», яке на теперішній час ліквідовано. Крім того, будинок не перебуває у комунальній власності, не значиться як державне майно. Позивачка сплачує комунальні послуги, які надаються за вищезазначеною адресою. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2025 позов залишений без руху та наданий час для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 12.03.2025 ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 17.03.2025 відповідач [PERSON] подав зустрічний позов у якому просить визнати за ним та за позивачкою [PERSON] право власності за набувальною давності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , по 1/2 частині за кожним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1980 року і по теперішній час він проживає з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка, мають чотирьох спільних дітей. [PERSON] більше 15 років працював в радгоспі «Видвиженець», тому у кінці дев`яностих на початку двохтисячного років їх сім`ї було надано житло, за вищезазначеною адресою шляхом вручення ключів. Житло більше 23 років перебуває у добросовісному володінні [PERSON] та [PERSON] . Право власності на житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, було зареєстровано за КСП «Видвиженець», яке на теперішній час ліквідовано. Крім того, будинок не перебуває у комунальній власності, не значиться як державне майно. Посилаючись на відкритість, добросовісність і давність володіння квартирою просить задовольнити його позов. Ухвалою суду від 30.04.2025 прийнято зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою від 18.06.2025 підготовче засідання закрите та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом [PERSON] адвокат Авраменко М.В. підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову не заперечував. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Громов Ю.А. у судовому засіданні не заперечував проти первісного позову, а також підтримав вимоги зустрічної позовної заяви. Представник відповідача Перещепинської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Як убачається з копій паспортів, [PERSON] та [PERSON] з 16.03.2004 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.26-31). У трудовій книжці [PERSON] наявний запис від 03.01.1977 про прийняття на роботу у радгосп «Видвиженець» та про звільнення 22.04.1998 (т.1 а.с.37-38). У трудовій книжці [PERSON] наявний запис про прийняття на роботу в радгосп «Видвиженець» від 20.08.1976 та про звільнення 01.07.1995 (т.1 а.с.202). 17.03.2025 комісією Перещепинської міської ради у складі депутата, старости та сусідів складено акт встановлення факту проживання, у якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та безперервно проживають за адресою: [ADDRESS] з 2000 року (т.2 а.с.3). За даними книги погосподарського обліку №11 за 2001-2005р.р., номер особового рахунку [NUMBER] , членами домогосподарства за адресою: [ADDRESS] записані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1 а.с.47-48). Між [PERSON] та організаціями, що надають комунальні послуги, укладено договори про надання відповідних послуг електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення відходів, утримання будинків та прибудинкової території; відкрито особові рахунки на ім`я [PERSON] . З наданих квитанцій убачається, що протягом 2010-2018 років здійснювалися платежі за надані послуги, у квитанціях платником зазначений [PERSON] (т.1 а.с.50,53,68-75, 93-120). Також, позивачкою за первісним позовом надано платіжні інструкції за період з лютого 2024 року по лютий 2025 року, у яких платником зазначений [PERSON] , а у призначенні платежу вказано платежі в інтересах [PERSON] та [PERSON] щодо сплати квартирної плати, водопостачання та водовідведення, вивіз сміття (т.1 а.с.126-137). Оцінюючи зазначені квитанції, суд зазначає, що [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Авраменком М.В. 07.01.2025 (т.1 а.с.15), натомість документів, які свідчать про наявність у [PERSON] повноважень здійснювати платежі з лютого 2024 року в інтересах [PERSON] та [PERSON] , суду не надано. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за вищевказаною адресою, відсутні (т.1 а.с.58) З відповіді, наданої на адвокатський запит Новомосковською районною військовою адміністрацією Дніпропетровської області у листі №313/0/538-25 від 10.01.2025, убачається, що об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , не перебуває в управлінні Самарівської (Новомосковської) районної військової адміністрації Дніпропетровської області (т.1 а.с.36). Згідно з відповіддю КП «САМАРІВСЬКЕ МБТІ» ДОР» у листі №10028/25 від 29.01.2025, за обліком КП «НМБТІ» ДОР станом на 31.12.2012 право власності на цілий багатоквартирний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в БТІ не зареєстровано. Відповідно до інвентаризаційної справи, вилученої в НРКП БТІ «Інвентаризатор» право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за колективним сільськогосподарським підприємством «Видвиженець» на підставі договору обміну, укладеного 26.02.1999 на «Дніпропетровській міській біржі нерухомості» (р.н. №32-Н99), зареєстрованого в БТІ 26.02.1999 (т.1 а.с.39). Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00201 від 17.01.2025, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , не значиться як державне майно, яке знаходиться в управлінні Регіонального відділення, за даними інформаційно-пошукової системи «Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації, обліковується господарськими організаціями або залишилось після ліквідації підприємств та організації» інформаційно-пошукової системи «ЕТАП», яка є складовою частиною Єдиного реєстру об`єктів державної власності (т.1 а.с.40). Згідно з відповідями на адвокатські запити Перещепинської міської ради 13.01.2025 та Голубівського старостинського округу, об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , не перебуває у комунальній власності Перещепинської міської ради, в раді не обліковується. В Перещепинській міській раді відсутні будь-які документи, на підставі яких [PERSON] та [PERSON] вселилися у 1999 році та проживають у вказаному житлі (т.1 а.с.41 зворот, 42). Позивачкою за первісним позовом також надано копію розпорядження Голубівського сільського голови №54 від 10.10.2006 у якому дозволено приватизацію житлових квартир, зокрема [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи зазначений документ суд зазначає, що з досліджених судом доказів установлено, що житловий будинок, у якому розташована спірна квартира, не належить та не належав до комунальної чи державної власності, відтак вказане розпорядження не створює жодних правових наслідків для позивачів. Відповідно до листа Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях №18-11-00649 від 13.02.2025, у Регіонального відділення відсутня будь-яка інформація щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.43). Як вбачається з повідомлення архівного відділу Самарівської районної військової адміністрації Дніпропетровської області від 17.02.2025, Розпорядженням Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області №100 від 02.02.1994 «Про перереєстрацію радгоспу «Видвиженець» в колективне сільськогосподарське підприємства «Видвиженець» було перереєстровано Радгосп «Видвиженець» в Колективне сільськогосподарське підприємство «Видвиженець» (т.1 а.с.44,45 зворот). Згідно з повідомленням Головного управління статистики у Дніпропетровській області від 17.02.2025, за даними ЄДРПОУ юридичну особу під ідентифікаційним кодом 00847713 було перейменовано з КОЛЕКТИВНОГО СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВИДВИЖЕНЕЦЬ» на СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» у червні 2000 році. Згідно з реєстраційними діями від 20.11.2007 щодо державної реєстрації припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом, суб`єкт під ідентифікаційним кодом 00847713 з ЄДРПОУ вилучено з найменуванням СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКИЙ ВИРОБНИЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЛЮБИМІВКА» (Місцезнаходження 51232, Дніпропетровська область, Новомосковський район, с-ще Миролюбівка, вул. Центральна, буд. 1) (т.1 а.с.46). У листі Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2025, зазначено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області було порушено провадження у справі №Б26/113/05 за заявою Новомосковської ОДПІ про визнання банкрутом Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Любимівка» (ЄДРПОУ 00847713). Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2005 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2007 юридичну особу Сільськогосподарський виробничий кооператив «Любимівка» ліквідовано, провадження у справі припинено. Ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили (т.1 а.с.49). Позивачі за первісним та зустрічним позовами посилаються на те, що вони протягом більше 23 років володіють спірною квартирою добросовісно, відкрито та безперервно, оплачують комунальні послуги, а тому просять визнати за нею право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України. Так, згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (постанова Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22, провадження №61-3246св23). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнішнього володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнішнє володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнішнє володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступлення від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі №278/2443/18 (провадження №61-19963св21), від 01 листопада 2023 року у справі №369/2190/22 (провадження №61-3246св23). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка [PERSON] та позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилалися на те, що спірна квартира була надана їм для проживання КСП «Видвиженець» і вони постійно, добросовісно користуються спірною квартирою, починаючи кінця дев`яностих початку двохтисячних років по даний час, тому мають право на набуття права власності на цю квартиру на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю. Доводи позивача за первісним та зустрічним позовом про те, що вони більше двадцяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіють спірним майном, сплачують за комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування спірною квартирою не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачами не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2022 року у справі №547/200/21 (провадження N 61-3172св22). Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачами за первісним та за зустрічним позовом при зверненні до суду, не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed