Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

ТОВ «ВІН ФІНАНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 листопада 2018 року, судових витрат, а також витрат на професійну правову допомогу, мотивуючи вимоги наступним. 19 листопада 2018 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Дінеро» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №L8956696, відповідно до якого первісний кредитор перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 01.07.2018 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги №01072019, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за договором кредитної лінії №L8956696 від 19.11.2018. 25.07.2024 року наказом №55-к від 25.07.2024 на виконання Протоколу №1706 від 25.07.2024 року змінено найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Ухвалою суду від 12.06.2025 відкрито провадження по цивільній справі за вказаним позовом, справу визначено розглядати за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву суду не направила. Згідно з ч.\~2 ст.\~191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 05.11.2025 про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.11.2018 між ТОВ «ФК «Дінеро» та відповідачем [PERSON] укладено договір кредитної лінії №L8956696 паралельно з номером договору №AG6056683, відповідно до якого первісний кредитор перераховував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, а остання зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Згідно з детального розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становив 18\~971,00 грн, яка складалась з тіла кредиту в розмірі 8700,00 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 1571,00 грн, штрафами 4350,00 грн, комісією 4350,00 грн. Відповідно до. п.\~6.5, п.\~6.5.1 загальних положень договору кредитної лінії, позичальник з цим погоджується, що кредитодавець має право на уступку прав, претензій та/або зобов`язань, що виникають з цього договору, будь-яким третім особам (надалі іменуються як «Правонаступники») у тому числі з моменту стягнення боргів. 01.07.2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги №01072019, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №L8956696 від 19.11.2018. Зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконує, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість в загальному розмірі 29\~940,53 грн, яка складається з: суми заборгованості 18\~971,00 грн, суми інфляційних втрат 9263,70 грн, суми 3% річних 1705,83 грн. 25.07.2024 року наказом №55-к від 25.07.2024 на виконання Протоколу №1706 від 25.07.2024 року змінено найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладання електронного підпису завершується створенням електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 33 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У силу статті 12 цього Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що відповідач використав електронний підпис для укладення кредитного договору. Відповідно до ч.\~1 ст.\~1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.\~1 ст.\~1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статте 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що передбачено п.\~1 ч.\~1 ст.\~512 ЦК України. Згідно з ч.\~1 ст.\~514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактору письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Строки позовної давності щодо вимог стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №L8956696 від 19.11.2018 року не застосовуються через зміни в законодавстві, які автоматично продовжили ці строки. Зокрема, з 30.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №40-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з цим Законом, прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України були доповнені пунктом 12, яким передбачено автоматичне продовження строків позовної давності на час дії карантину. Також згідно з п.\~19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року. Тому строк позовної давності не є підставою для відмови у розгляді справи. Таким чином, строки позовної давності не застосовуються в даному випадку, і суд вправі розглянути позов, оскільки чинне законодавство надає можливість продовження чи зупинення строків позовної давності в умовах карантину та воєнного стану, що підтверджується відповідними нормативно-правовими актами. Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту наведеної норми вбачається, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання. Вони мають компенсаційний характер, спрямований на відновлення майнового становища кредитора: інфляційні втрати як відшкодування знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а три проценти річних як компенсацію за користування грошовими коштами кредитора без правових підстав. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 та від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 підтвердила, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір процентів річних, визначених договором, однак не нижче мінімального розміру, встановленого законом, тобто трьох процентів річних. Таким чином, три проценти річних є законодавчо визначеним мінімумом, який підлягає обов`язковому стягненню в разі прострочення виконання грошового зобов`язання, і не може бути зменшений судом. Щодо інфляційних втрат суд зазначає, що вони не є штрафною санкцією чи платою за користування коштами кредитора, а є способом збереження вартості грошового зобов`язання в умовах інфляції. Відтак, нарахування інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України має обов`язковий характер і не може бути зменшене судом, оскільки така компенсація становить мінімальну гарантію захисту майнових інтересів кредитора. Отже, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат є законними, обґрунтованими та відповідають положенням чинного законодавства і усталеній судовій практиці Верховного Суду. Враховуючи, що до теперішнього часу кредитні кошти відповідачем не повернуті, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, згідно з квитанцією, що знаходиться у справі, позивачем при подачі позову до суду сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст.\~141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам та стягує з відповідача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 гривень. Згідно з положеннями ч.\~1 п.\~1, 2, ч.\~3 ст.\~133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч.ч.\~1-4 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами п.\~1 ч.\~2 ст.\~141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ч.\~8 ст.\~141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що позивачем 25.04.2024 укладено Договір №36 про надання правової допомоги з адвокатським бюро «Анастасії Міньковської». Відповідно до Акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт надання послуг) від 03.03.2025 за договором про надання правової допомоги від 25.04.2024, адвокат надав клієнтові послуги, пов`язані з підготовкою позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника, вартість послуг складає 5000,00 грн. Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило. Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таку позицію викладено в постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі №922/619/18. В зв`язку з викладеним суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved