Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

02.04.2024 року позивач ТОВ «Коллект центр» звернулося до Ленінського районного суду м. Полтави із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0997712064/1 від 02.01.2021 в сумі 36560,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 03.04.2024 року вказана цивільна справа передана на розгляд до Октябрського районного суду м. Полтави за підсудністю. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.12.2024 задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача та витребувано докази у Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» та у товариства з обмеженою відповідальністю"СПЕРІУСБУМ". Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.02.2025 задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази в AT "ТАСКОМБАНК" та AT в «Оксі Банк». Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 20.03.2025 задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази у AT «Оксі Банк». 25.04.2025 року Октябрський районний суд міста Полтави перейменовано на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України № 4273-ІХ від 26.02.2025 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 13.10.2025 залишено без задоволення клопотання представника позивача про заміну відповідача. 06.11.2025 року представник позивача направила до суду заяву в якій прохала, судове засідання призначене на 06.11.2025 року об 14:00 год, проводити без участі ТОВ «Коллект Центр». 06.11.2025 року представник відповідача надала до суду клопотання про доручення доказів та зазначила, що заперечує проти задоволення позову. Вказувала на те, що відповідач не укладав із ТОВ «Інфінанс» Договір надання позики від 02.01.2021 №097712064/1 та не отримував жодних кредитних коштів за вказаним договором, також заперечувала факт реєстрації (ідентифікації) в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора. Представник просила відмовити позивачу в задоволенні позову та просила стягнути з позивача на користь відповідача всі судові витрати понесені відповідачем при розгляді даної справи. В судове засідання призначене на 06.11.2025 року учасники процесу не з`явились. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи наявна пропозиція (оферта) ТОВ «Інфінанс» від 02.1.2021 адресована [PERSON] прийняти правила надання грошових коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми «Pozichka Loyal» та укласти за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Інфінанс», Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0997712064/1 від 02.01.2021. Тобто акцепт пропозиції (укладення договору) мало відбуватися за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Інфінанс». Відповідно до ч.8 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», в редакції чинній станом на 02.01.2021, для прийняття пропозиції укласти договір через інформаційно-телекомунікаційну систему, особа має ідентифікуватись в такій системі. В письмових поясненнях директора ТОВ «Колект Центр» від 26.12.2024, зазначено що відповідач був ідентифікований у спосіб передбачений п.3.6 Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми «Pozichka Loyal» затверджених наказом №14/1 від 19.08.2020 (далі - Правила). Але в п. 3.6 вказаних Правил передбачено сім способів верифікації клієнт а позивач так і не зазначив яким способом первісний клієнт ідентифікував відповідача та якими доказами даний факт би підтверджувався. Відповідач заперечує факт його ідентифікації в інформаційно-телекомунікаційній системи ТОВ «Інфінанс», матеріали справи не мають жодних доказів в підтвердження факту проходження відповідачем його ідентифікації у вказаній системі, відтак суд вважає даний факт не встановленим а відтак і не доведеним. Акцепт оферти відбувся 02.01.2021 шляхом підписання його одноразовим ідентифікатором 6g2j8w який було надіслано на номер телефону [NUMBER] . Відповідач заперечив факт користування ним вказаним номером телефону. Враховуючи що позивач не довів факт ідентифікації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора то і підписання акцепту саме відповідачем через вказану інформаційно-телекомунікаційну систему не доведено. Підставою для укладення договору позивач зазначає заяву-анкету відповідача №3414844 від 02.01.2021 яка підписана тим самим одноразовим ідентифікатором що і акцепт. Суд вважає що неможливо одноразовим ідентифікатором підписати два різних документи які підписуються з розривом у часі. Враховуючи що в оферті зазначено що ця пропозиція сформована згідно заявки-анкети від 2 січня 2021 року відтак подача вказаної заяви передувала публічній пропозиції і тільки потім мав бути акцепт і не міг відповідач одним одноразовим ідентифікатором підписати два різних документи. Тому суд приходить до висновку про недоведеність факту укладення відповідачем Договору позики. Також, суд бере до уваги той факт що в Заявці-анкеті вказані неправильні персональні дані відповідача зокрема, станом на дату укладення договору, тобто станом на 02.01.2021, відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а в заяві-анкеті вказана адреса: [ADDRESS] за якою відповідач не зареєстрований з 20.06.2014 що підтверджується копією його паспорта. Відтак суд приходить до висновку що первісний кредитор ТОВ «Інфінанс» не здійснив ідентифікацію відповідача в своїй інформаційно-телекомунікаційній системі а відтак не міг укладати договір з відповідачем через інформаційно-телекомунікаційну систему. Також при ухваленні рішення суд бере до уваги той факт що позивач не довів того факту що відповідач отримав на власний рахунок суму кредиту повністю чи частково. Зокрема позивач наполягав що кошти були перераховані на картку за номером [NUMBER] . Але в матеріалах справи наявна відповідь АТ «ОКСІ БАНК» від 25.02.2025 з якої вбачається що картка номер [NUMBER] не видавалась [PERSON] . А з відповіді від АТ «ОКСІ БАНК» від 26.08.2025 вбачається що карта за вказаним номером належить зовсім іншій особі [PERSON] . Тому суд приходить до висновку що [PERSON] не укладав із ТОВ «Інфінанс» Договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 02.01.2021 та не отримував суму кредиту за вказаним договором в сумі 3000 грн. відтак позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором не підлягають до задоволення. Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Так, частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У ст. 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. При формуванні висновку про неукладеність договору без заявлення відповідної позовної вимоги суд виходив із висновків Великої Палата Верховного Суду, що сформовані в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» в редакції чинній станом на 02.01.2021, Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно із ч.3 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» в редакції чинній станом на 02.01.2021, Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.4 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» в редакції чинній станом на 02.01.2021, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідно до ч.8 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» в редакції чинній станом на 02.01.2021, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до п.п. 1, 8, 12, 16, 19, 20 19, 40 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» в редакції чинній на 02.01.2021, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних; 8) електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; 12) електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; 16) засіб електронної ідентифікації - носій інформації, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи під час надання та/або отримання електронних послуг; 19) ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; 20) ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи; 41) схема електронної ідентифікації - система електронної ідентифікації, в якій засоби електронної ідентифікації видаються фізичним, юридичним особам та представникам юридичних осіб; У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином суд приходить до висновку що позивач не довів факту ідентифікацій відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора, також не довів підписання відповідачем договору одноразовим ідентифікатором (одним ідентифікатором підписано і заяву і акцепт), не довів переказу кредитних коштів на рахунок відповідача а тому суд приходить до висновків щодо неукладеності договору що унеможливлює передання право вимоги за цим договором від первісного кредитора до позивача та вважає що позов не підлягає до задоволення. Згідно із ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; Згідно із ч.1. ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2. ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи що позов не підлягає до задоволення то судові витрати покладається на позивача. Відповідач у своєму відзиві просив суд стягнути з позивача на його користь 8000 грн. витрат на правничу допомогу. Відповідач в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надав до суду копію договору про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданої правової допомоги, детальний опис робіт та квитанцію про часткову оплату послуг. З чого вбачається що клієнту було надано правничої допомоги в межах даної справи на суму 8000 грн. Суд вважає цю суму обґрунтованою та спів мірною із складністю справи та об`ємом виконаної роботи адвокатом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved