Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної дочки [PERSON] , [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Дитина [PERSON] , [INFO] , має інвалідність, яку встановлено з 10 грудня 2019 року, з 26 липня 2018 року проходить курси лікування в «Неврологічній клініці доктора Яценко», також дитина навчається в ТОВ «Українська гімназія «Мозаїка». Всі витрати на лікування, реабілітацію, одяг, харчування, навчання, розваги та транспортні потреби дитини здійснює позивач самостійно. Відповідач фінансової допомоги не надає, потребами дитини не цікавиться, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Дитина з батьком не спілкується, не знає його. Позивач повторно уклала шлюб, новий чоловік надає допомогу [PERSON] у здійсненні догляду за дитиною. Також у новому шлюбі у позивача народилася ще одна дитина. Відповідач не цікавиться розвитком, станом здоров`я доньки з 2018 року, не дбає про її інтереси, не турбується про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток. Байдужість батька до дитини створює проблеми у спілкуванні, підтримці, вихованні та взаєморозумінні та в юридичних аспектах життя доньки, зокрема, щодо необхідності надання дозволу батька на виїзд дитини за кордон з метою лікування та оздоровлення. З огляду на викладене позов просила задовольнити. В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 01 липня 2025 року на 14-30 год., учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки. 28 травня 2025 року (вхід. № 30521) до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. 01 липня 2025 року у підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Волощук В.В., подав клопотання про витребування доказів, а саме: просив витребувати у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висновок для вирішення даного спору по суті, відповідно до статті 19 СК України, про наявність або відсутність підстав позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Волощука В.В., про витребування доказів, витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації Висновок щодо наявності або відсутності підстав позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Підготовче засідання відкладено до 30 липня 2025 року до 12-00 год., у зв`язку із витребуванням висновку органу опіки та піклування. 01 липня 2025 року (вхід. від 02 липня 2025 року № 38142) до суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Волощука В.В., також надійшла заява про виклик та допит свідків: [PERSON] , [PERSON] 21 липня 2025 року (вхід. від 22 липня 2025 року, № 42179) Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державна адміністрації до суду подано заяву про долучення до матеріалів цивільної справи письмового висновку органу опіки та піклування, до якої долучено Висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 09 липня 2025 року № 13). 30 липня 2025 року (вхід. № 44210) представник позивача [PERSON] - адвокат Волощук В.В., подав до суду заяву про виклик та допит свідка [PERSON] 30 липня 2025 року у підготовчому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Волощук В.В., клопотання про допит свідків підтримали частково та просили викликати до допитати в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва 30 липня 2025 року клопотання про виклик та допит свідків задоволено, обов`язок забезпечення явки свідків покладено на позивача. Позивач та її представник позов підтримали, інші заяви та клопотання по справі відсутні, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином. У заяві від 28 травня 2025 року розгляд справи просив здійснювати без його участі. Правом на подання відзиву не скористався. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державна адміністрації, свого представника у підготовче засідання не направили, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. У заяві від 21 липня 2025 року розгляд справи просили здійснювати без участі їх представника. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 жовтня 2025 року на 14 год. 00 хв.. У судове засідання викликано свідків: [PERSON] , [PERSON] та попереджено про кримінальну відповідальність відповідно до статей 384, 385 КК України. 01 жовтня 2025 року у судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Наступне судове засідання призначено на 29 жовтня 2025 року на 11 год. 00 хв. 29 жовтня 2025 року у судовому засіданні протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача - адвоката Москалюк Т.В., про залишення без розгляду клопотання про допит свідка [PERSON] . Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Москалюк Т.В., позов підтримали та просили задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином. У заяві від 28 травня 2025 року розгляд справи просив здійснювати без його участі. Водночас, конверт з ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви з додатками, що направлявся на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державна адміністрації, свого представника у судове засідання не направили, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. У заяві від 21 липня 2025 року розгляд справи просили здійснювати без участі їх представника. У судовому засіданні 29 жовтня 2025 року проведено допит свідка [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 05 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис № 779 та видано свідоцтво про шлюб від 05 липня 2013 року серії [NUMBER] . Прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року по справі № 755/7645/18 шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 05 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 779. Рішення набрало законної сили. Зі свідоцтва про народження від 21 листопада 2013 року серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , про що 21 листопада 2013 року складено відповідний актовий запис № 3334. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 09 квітня 2025 року № 2025/004674229, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 04 листопада 2020 року. Згідно з консультаційним висновком від 01 липня 2022 року, виданим Неврологічною клінікою доктора Яценко, що діє на підставі Ліцензії МОЗ України від 26 квітня 2012 року серії АГ № 600195, [PERSON] з 26 липня 2018 року проходить курси лікування в «Неврологічна клініка доктора Яценко». В матеріалах справи міститься Індивідуальна програма реабілітації дитини-інваліда від 10 грудня 2019 року № 310, щодо дитини [PERSON] , [INFO] , яка має інвалідність з 10 грудня 2019 року. Реабілітаційний потенціал - середній. Мета реабілітації - відновлення обмеження життєдіяльності, відновлення соціально-побутового стану. Також до матеріалів справи долучено Паспорт клітинної лінії мезенхімальних мультипотентних клітин від 20 грудня 2024 року № 187А та від 28 грудня 2024 року щодо [PERSON] , складені ТОВ «Геном», що діє на підставі ліцензії від 05 липня 2019 року № 1553. Відповідно до довідки від 11 квітня 2025 року, виданої ТОВ «Українська гімназія «Мозаїка», [PERSON] навчається в ТОВ «Українська гімназія «Мозаїка», у зв`язку з особливостями розвитку в учениці низький рівень успішності. До школи ученицю щодня привозить мама [PERSON] , після уроків забирає мама. З татом учениці адміністрація школи не знайома і ніколи його не бачили. З довідки від 26 березня 2024 року № 46, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Дніпровському управлінні праці та соціального захисту населення і одержує державну допомогу на дитину з інвалідністю підгрупи А до 18 років [PERSON] , [INFO] , з 10 грудня 2019 року по [INFO] року. Також до матеріалів справи долучено паперові копії квитанцій про сплату за період з червня 2024 року по січень 2025 року. Платежі здійснено [PERSON] , призначення платежу не конкретизовано. З паперової копії Актового запису про народження, сформованого за допомогою порталу «Дія» 01 травня 2025 року, ідентифікатор запиту № 00145753853, встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17 липня 2024 року складено актовий запис № 1144 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Батьками зазначені [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В матеріалах справи також міститься паперова копія Заяви про державну реєстрацію шлюбу від 06 квітня 2025 року № 20250406-52764, сформованої за допомогою порталу «Дія» [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 09 липня 2025 року № 13) від 10 липня 2025 року № 103-6672, вбачається, що Комісією встановлено, що батьки [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в жовтні 2018 року. В шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON] , яка має інвалідність. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю. В 2018 році [PERSON] створила нову сім`ю з іншим чоловіком, з яким разом займаються вихованням та утриманням малолітньої [PERSON] та спільного сина [PERSON] , 2024 року народження. На теперішній час родина мешкає за адресою: [ADDRESS] , де для дітей створено всі належні умови для проживання та гармонійного розвитку. Батько дитини, [PERSON] , вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися, матеріально не допомагає, грошей на утримання дитини не сплачує. [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Це засвідчує, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. [PERSON] на засідання комісії не з`явився, до засідання комісії направив заяву про те, що не заперечує щодо його позбавлення батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Приймаючи до уваги викладене, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 29 жовтня 2025 року повідомила, що вони з позивачем добре знайомі, дружать з 2009 року, є близькими подругами. Буває у подруги в гостях десь двічі на місяць. З 2018 року відповідач життям своєї доньки не цікавиться, будучи в гостях у позивача, з 2018 року жодного разу його не бачила, вже погано пам`ятаю, як він виглядає. Дитина хворіє та потребує постійного лікування, реабілітації, всім займається позивач самостійно. Відповідач не займається лікуванням та вихованням дитини, самоусунувся від батьківських обов`язків. Позивач перебуває у шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON] , який взяв на себе обов`язки батька. Позивач з [PERSON] також мають спільну дитину. Позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, бо, фактично, обов`язки батька виконує саме [PERSON] . Відповідачеві дитина не потрібна, він має іншу жінку. Якби позивачеві була потрібна дитина, то він би виявляв до неї інтерес. Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Як уже зазначалося раніше батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження від 21 листопада 2013 року серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11) Отже, під час вирішення спору, суд ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що відповідач не цікавиться розвитком та станом здоров`я доньки з 2018 року, не дбає про її інтереси, не турбується про її здоров`я, фізичний і духовний розвиток. Дитина має особливості розвитку, байдужість батька до дитини створює проблеми у спілкуванні, підтримці, вихованні та взаєморозумінні та в юридичних аспектах життя доньки. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії від 09 липня 2025 року № 13) від 10 липня 2025 року № 103-6672, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виховання та утримання дитини. При цьому, з висновку встановлено, що [PERSON] жодного разу не звертався до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. На засідання комісії не з`явився, до засідання комісії направив заяву про те, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини. Не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Під час вирішення питань, що стосуються інтересів дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини спілкуватися з батьками, підтримувати відносини, тощо. З урахуванням особливостей розвитку дитини, що підтверджується долученими до матеріалів справи документами, суд не вбачає правових підстав для опитування дитини у судовому засіданні, з метою недопущення здійснення негативного впливу на психо-емоційний стан дитини. Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не здійснює належним чином виховання дитини, не створює належних умов для проживання та виховання дитини. Фактично дитина не отримувала від батька жодної допомоги для морального та фізичного розвитку, тим більше з урахуванням наявних фізіологічних особливостей розвитку дитини, потреби здійснення реабілітації дитини-інваліда, та чутливого періоду: періоду соціалізації, адаптації до соціально-побутових умов, побудови перших соціальних зв`язків, отримання навичок комунікації, формування основ її світогляду. З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дитини та її інтереси, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини [PERSON] , а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав та задоволення позовних вимог. При вирішенні цієї вимоги враховується, що такий крайній захід спрямований на захист інтересів дитини, з метою забезпечення її належного виховання, розвитку, медичного та соціального нагляду, її реабілітації. Тому позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] , повністю відповідає інтересам дитини, і є справедливим, передбачуваним та невідворотним наслідком свідомого вибору [PERSON] . Разом з тим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною у побачення з нею, а також права на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав, про що зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18. З урахуванням положень статті 169 СК України суд роз`яснює відповідачеві, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України). Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачем не заявлено.

Outcome: approved