Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 16 липня 2021 року відповідач уклав із АТ «ОТП Банк» кредитний договір № 2036934404 за яким отримав грошові кошти. Надалі, 21 червня 2024 року між АТ «ОТП Банк» і ТОВ «ФК «Еліт фінанс» було укладено договір факторингу № 21/06/24 за яким право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено на користь позивача. У підсумку, позивач вказує, що за відповідним договором факторингу він набув право вимоги за зазначеним кредитним договором, а тому, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 108\~915 гривень 85 копійок (а.с. 1 3). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Враховуючи, що відповідач, який отримав судове повідомлення про розгляд справи та копію ухвали про відкриття провадження разом із примірником позовної заяви з додатками, за зареєстрованою адресою місця свого проживання, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 46, 119, 143, 144). Відповідач надав суду відзив на позов у якому заперечив вимоги позивача та просив відмовити у їх задоволенні (а.с. 93 106). Крім того, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності (а.с. 88 92). Представником позивача надано відповідь на відзив за змістом якого останній не погодився із викладеними у відзиві запереченнями відповідача, посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору та переході прав вимоги за договорами факторингу дотримано вимог законодавства та належними доказами підтверджено заборгованість відповідача (а.с. 120 123). Насамперед, суд наголошує на тому, що відповідачка не подала відзив на позов у встановлений цивільним процесуальним законом строк. У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги зміст відзиву на позов, оскільки всупереч вимог статей 83\~і 191 ЦПК України, відзив подано із порушенням зазначеному в ухвалі від 21 липня 2025 року про відкриття провадження по справі строку для подання відповідачем відзиву на позов (а.с. 47). В резолютивній частині ухвали від 21 липня 2025 року про відкриття провадження по справі визначено: строк для подання відповідачем відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 47). Зокрема, відповідач отримав судове повідомлення про розгляд справи та копію ухвали про відкриття провадження від 21 липня 2025 року разом із примірником позовної заяви з додатками, за зареєстрованою адресою місця свого проживання, 23 вересня 2025 року, що підтверджується копією судового повідомлення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 46, 119, 143, 144). Отже, враховуючи положення\~статей 120\~ 124\~ЦПК України,\~визначений відповідачу\~строк для подання відзиву на позов, становив з 23 вересня по 08 жовтня 2025 року включно. Проте, 04 вересня 2025 року судом отримано від відповідача відзив на позов сформований в системі «Електронний суд» 04 вересня 2025 року (а.с. 93 106). Тобто, відповідачка подала відзив не у строк, а до початку встановленого строку для подання відзиву, оскільки станом на 04 вересня 2025 року у відповідача не виникло процесуального права подати відзив на позов, через те, що на вказану дату відповідачка не отримала у встановленому законом порядку копії ухвали про відкриття провадження по справі. Як наслідок, у суду відсутні процесуальні підстави для врахування відзиву на позов при постановленні судового рішення по суті даної справи. Окремо, у зв`язку із заявою про поновлення процесуального строку для подачі відзиву, відповідачу слід роз`яснити, що за приписами цивільного процесуального закону, строк для подачі відзиву обраховується не з моменту ознайомлення з матеріалами цивільної справи чи доступу до документів справи через систему «Електронний суд», а з дня отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження по справі. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 16 липня 2021 року між АТ «ОТП Банк» і [PERSON] укладено кредитний договір № 2036934404 за умовами якого товариство надало відповідачу кредит в сумі 72\~704 гривні 00 копійок на строк 5 років зі сплатою відсотків у розмірі 18 % річних (а.с. 5 7, 8, 9, 11). Також, відповідача ознайомлено із паспортом споживчого кредиту, у якому зафіксовано основні умови надання кредиту та порядок його повернення (а.с. 10). Факт отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою банку по особовому рахунку за період часу з 16 липня 2021 року по 21 червня 2024 року (а.с. 22 35). Потім, позивач уклав відповідний договір факторингу із вказаним кредитором відповідача за наведеним кредитним договором, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача по зазначеному укладеному договору. Зокрема, за договором факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року укладеним між АТ «ОТП Банк» і ТОВ «ФК «Еліт фінанс» до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором відповідача № 2036934404 від 16.07.2021 року (а.с. 13 17, 18 19, 20, 20 на звороті, 21). Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за вказаним кредитним договором по якому позивач набув право вимоги від кредитора. Із наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21.06.2024 року відповідач має заборгованість за вказаним договором на загальну суму 108\~915 гривень 85 копійок, яка складається із: простроченої заборгованості по кредиту в сумі 64\~369 гривень 36 копійок, простроченої заборгованості по відсотках в сумі 27\~157 гривень 81 копійка та простроченої комісії в сумі 17\~388 гривень 68 копійок (а.с. 36). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення\~ параграфа 1\~ глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ статті 625\~ цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Натомість, суд вважає безпідставними і необґрунтованими вимоги позивача про стягнення із відповідача комісії в сумі 17\~388 гривень 68 копійок за вказаним договором, оскільки за правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі №\~496/3134/19: умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за даним кредитним договором без нарахованої комісії. Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним кредитним договором складає 91\~527 гривень 17 копійок. Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд враховує наступне. Як вбачається із наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості, останній платіж погашення кредиту відповідач здійснила 16.02.2022 року, а наступний за ним черговий платіж відповідачка була зобов`язана вчинити до 16.03.2022 року. Однак, відповідно до графіку здійснення платежів за кредитом, відповідачка прострочила чергову щомісячну оплату кредиту по строку до 16.03.2022 року. Тобто, 17 березня 2022 року було порушено право кредитора на отримання від боржника чергового платежу за кредитом. Отже, у даному випадку перебіг позовної давності почався з 17.03.2022 року. При цьому, зазначений строк не сплив через три роки (17.03.2025 року), як вважає відповідачка, оскільки з 30 січня 2024 року відповідно до пункту 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення. Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування. Надалі, з 04 вересня 2025 року на підставі Закону\~№ 4434-IX\~від 14.05.2025 року «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», було виключено пункт 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Як наслідок, пункт 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, про зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, був чинний та діяв у період часу з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року. Зокрема, даний позов було отримано судом в травні 2025 року, тобто в той час коли було зупинено перебіг позовної давності, відповідно до пункту 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а тому, позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Одночасно, суд не приймає до уваги та відхиляє викладені за змістом заяви відповідача від 04 вересня 2025 року про застосування позовної давності посилання відповідача на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року по справі № 280/5470/22, оскільки в зазначеному судовому рішенні, яке постановлене в порядку адміністративного судочинства, досліджено питання поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги. Отже, судове рішення на яке посилається відповідачка не стосується обґрунтування пропуску та обчислення строків позовної давності в цивільному процесі. У зв`язку із цим, суд не вбачає процесуальних підстав для застосування строків позовної давності, а тому заява відповідача про їх застосування є необґрунтованою, безпідставною і задоволенню не підлягає. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в обсязі суми заборгованості визначеному судом. Згідно із нормою частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За подачу даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 3\~028 гривень 00 копійок, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 1912 від 25 квітня 2025 року (а.с. 4). Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, разом із позовом надано суду договір № 03-07/24 про надання правничої допомоги від 03 липня 2024 року разом із актом № 1 від 15 липня 2024 року і платіжною інструкцією № 4926 від 01 жовтня 2024 року, з яких вбачається, що позивачем оплачено юридичні послуги у даній справі в сумі 9 200 гривень (а.с. 37 38, 39, 40). Тобто, на підставі статей 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, суд враховує обставину часткового задоволення позовних вимог в обсязі 84,03 % та вважає, що судові витрати позивача у вигляді сплати судового збору за вимогами майнового характеру та оплату правової допомоги слід визначити відповідно до відсотку задоволеної суми позову у розмірі 84,03 %, що становить 10\~275 гривень 20 копійок. Як наслідок, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати слід покласти на: -позивача у розмірі 15,97 %, що становить 1\~952 гривні 80 копійок; -відповідача у розмірі 84,03 %, що становить 10\~275 гривень 20 копійок. У зв`язку\~із цим,\~слід стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача у\~відшкодування судових\~витрат грошові кошти в сумі 10\~275 гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial