Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 09 травня 2025 року надійшла цивільна справа (522/10381/25) за позовом [PERSON] до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] прийнята на посаду секретар-друкарки у науковій частині відповідно до наказу №62-л від 05.07.2000 року до ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України (далі Установа). Відповідно до витягу з наказу №46-л від 17.05.2006 року позивачку було переведено на 0,5 ставки секретаря друкарки наукової частини з 01.06.2006 року. В 2015 році посада була змінена (оновлена) відповідно до вимог нового класифікатора професій України ДК 003:2010, наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 №336 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» та функціональних обов?язків, фактично виконувала позивачка: секретаря заступника директора з наукової роботи Установи (код професії за ДК 003:2010 - 4115). З якою позивачку було ознайомлено 17.06.2015 року та надано один екземпляр посадової інструкції, погоджений та затверджений посадовими особами Установи, згідно чинних нормативних вимог: погоджена начальником відділу кадрів Поршнєвим К.М., юрисконсультом Установи Кравченко Т.I. та затверджена, заступником директора з наукової роботи Установи, доктором медичних наук, професором [PERSON] , за якою позивач працювала до часу звільнення (до 21.04.2025 року). Де чітко прописані: структурний підрозділ Установи - наукова частина, безпосередній керівник, покладені завдання якого, я маю виконувати, - заступник директора з наукової роботи Установи. Враховуючи, що усі секретарські посади (секретаря, секретаря керівника, у т.ч. секретар-друкарки, яка переважно віджила в 21 столітті, у зв?язку з цифровізацією та комп?ютеризацією всіх сфер діяльності, у т.ч. і в нашій Установі) згідно класифікатора професій (ДК 003:2010) мають один код професії за ДК 003:2010- 4115 та конкретизуються/ виокремлюються в персональних посадових інструкціях, розроблених відповідно до характеристик, розміщених у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Мінпраці від 29.12.2004 №336, та необхідність врахуванням фактично виконуваних позивачкою функціональних обов?язків, що було причиною для розробки посадової інструкції: секретаря заступника директора з наукової роботи Установи (код професії за ДК 003:2010 - 4115), як тоді було вказано позивачці. Крім того, необхідність створення та введення в дію цієї інструкції аргументувалося, зокрема, й тим, що має бути чітке розмежування в роботі працівників Установи з однаковою назвою посад. Щодо вимог наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 році №336. 17 січня 2025 року начальник відділу кадрів Установи зобов`язала підписати запис від 28.12.2023 року в Особовій картці працівника №6/837, де вказаний наказ № 409-л від 28 грудня 2023 року про приведення найменування посад у відповідності до класифікатора професій, а саме про змінення посади «Секретар-друкарка» на «Офісний службовець». Вказує, що з даним наказом позивачка не була офіційно ознайомлена, а ознайомилась та отримала копію лише після надання відповіді ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України на адвокатський запит про витребування копій документів від 9 квітня 2025 року. При цьому, наказ № 409-л про приведення найменування посад у відповідності до класифікатора професій винесено 28 грудня 2023 року, а 17 січня 2025 року було намагання примусово змусити позивач підписати посадову інструкцію Офісного службовця, яка затверджена 2 січня 2024 року (з чим позивач не погодилась), з якою позивачку не ознайомлювали і весь цей час працювала на підставі інструкції Секретаря заступника директора Установи з наукової роботи Установи від 16 червня 2015 року. Оскільки в особову картку було внесено наказ від 28.12.2023 року №309-л, а також нічим не підтверджений запис після наукової частини (адміністрація), що вказує на намагання змінити структурний підрозділ, в якому працювала позивачка (наукову частину на адміністрацію). На свою незгоду позивачка вказала начальнику відділу кадрів, голові профспілки та 23.01.2025 року подала письмове звернення директору Установи. 19 січня 2025 року відповідач видає наказ № 48-ос Про зміну структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням та зазначає, що у зв?язку з раціоналізацією штатної структури установи за результатами наукової діяльності, з метою підвищення ефективності наукової роботи та на підставі змін до структури і штатного розпису Установи на підставі наказу № 26-ос-а від 27.01.2025 р., який ще не виданий. Вказала на невідповідність дат наказу № 48-ос та Наказу № 26-ос-а. Лише 31 березня 2025 року видається Наказ №104-ос про виправлення помилки в датах, з яким позивачку не було ознайомлено. 28 березня 2025 року [PERSON] отримала листом пропозиції посад, Повідомлення «Про заплановане звільнення «від 20.02.2025 року та Повідомлення «Про запропонування посад» та наказ від 19 січня 2025 року №48-ос «Про зміну структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням» 17 квітня 2025 року відбулося засідання профспілкової організації ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України, на якому розглядали питання про надання згоди на скорочення посад, а саме скорочення позивачки з посади Офісного службовця апарату управління. В протоколі засідання всі питання про незаконність зміни посади без повідомлення позивачки зазначені адвокатом та позивачкою, але відповіді на ці питання не отримано. 21 квітня 2025 року [PERSON] було звільнено з посади офісний службовець, відповідно до наказу №115-ос від 18.04.2025 року. Не погоджуючись з вказаним, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила, з врахуванням уточнених вимог в відповіді на відзив, визнати незаконним та скасувати Наказ № 409-л від 28.12.2023 про приведення найменування посад у відповідність до класифікатора професій, а саме про змінення посади «Секретар - друкарка» на «Офісний службовець» стосовно [PERSON] ; Визнати незаконним та скасувати Наказ № 115-ос від 18.04.2025 про звільнення [PERSON] з посади офісного службовця та поновити на посаді секретар заступника з наукової роботи (код професії за ДК 00312010 - 4115); Стягнути з Установи оплату за вимушеного прогулу у сумі 18815,29 грн.; Рішення в частині поновлення на посаді секретар заступника з наукової роботи визначити до негайного виконання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2025 року справа № 522/10381/25 надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Шенцевої О.П. 13 травня 2025 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, залишено без руху надавши позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в цієї ухвали, протягом п`яти днів з дня її отримання. 19 та 22 травня 2025 року до суду надійшла заява про усунення недоліків, та просила про долучення до матеріалів справи квитанції про сплату судового збору. 23 травня 2025 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у цивільній справі та розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18 червня 2025 року до суду від представника Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» надійшов відзив, у якому відповідач не погоджується з позовною заявою [PERSON] , вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою, в якому просили у задоволенні позову відмовити повністю. У відзиві на позовну заяву відповідач, зокрема зазначає, що всі доводи позивачки зводяться до бажання працювати на посаді, яка не існує в Установі, а інші доводи та підстави скасування Наказу про звільнення позивачкою не наводяться. Приймаючи до уваги відсутність підстав щодо поновлення працівника на посадах, яких не існує, відповідач вважає, що відсутні, також підстави у задоволенні прохання щодо оплати за вимушений прогул, у зв`язку з чим, відповідач просить відмовити позивачці у задоволенні даної вимоги. 04 вересня 2025 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив та зміну позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити в повному обсязі. 30 жовтня 2025 року в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, вважав їх не обґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд у\~порядку спрощеного\~позовного провадженняз викликом у судове засідання сторін, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Так, відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом\~частини третьої\~статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Указаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21. Крім того, відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Судом встановлено, що [PERSON] прийнята на посаду секретар-друкарки у науковій частині відповідно до наказу №62-л від 05.07.2000 року до ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України (далі Установа). \~ \~ \~ \~Відповідно до витягу з наказу №46-л від 17.05.2006 року позивача було переведено на 0,5 ставки секретаря друкарки наукової частини з 01.06.2006 року. \~ \~ \~ \~З метою приведення назв посад у штатному розписі ДУ «ІОХ ІТТ ім. В.П. Філатова НАМН» у відповідність до Національного класифікатора України «Класифікатор професій» ДК 003:2010, наказом Установи від 28.12.2023 № 409-л, внесено зміни до штатного розпису, а саме, назву посади «Секретар-друкарка» змінено на «офісний службовець» код КП 4111. У зв`язку з раціоналізацією штатної структури Установи за результатами наукової діяльності, з метою підвищення ефективності наукової роботи та на підставі змін до структури і штатного розпису ДУ «ІОХ ІТТ ім. В.П. Філатова НАМН» та на підставі змін згідно наказу від 27.01.2025 № 26-ос-а, затверджених НАМН України, наказом Установи від 19.02.2025 № 48-ос (у тексті наказу допущена технічна помилково вказано дату «19.01.2025», замість належної «19.02.2025», технічна помилка виправлена наказом про внесення відповідних змін наказом від 31.03.2025 № 104-ос (копії наказів наявні в матеріалах справи)), виведено зі штатного розпису науково-технічного, допоміжного персоналу і робітників апарату управління ДУ «ІОХ ІТТ ім. В.П. Філатова НАМН» посади з 21.04.2025 офісний службовець апарату управління -0,5 ставки та офісний службовець апарату управління -0,5 ставки. \~ \~ \~ \~28 березня 2025 року [PERSON] отримала листом пропозиції посад, Повідомлення «Про заплановане звільнення «від 20.02.2025 року та Повідомлення «Про запропонування посад» та наказ від 19 січня 2025 року №48-ос «Про зміну структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням» \~ \~ \~ \~17 квітня 2025 року відбулося засідання профспілкової організації ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України, на якому розглядали питання про надання згоди на скорочення посад, а саме скорочення позивача з посади Офісного службовця апарату управління. Наказом Установи від 18.04.2025 № 115-ос звільнено [PERSON] з посади офісний службовець з 21 квітня 2025 року, приймаючи до уваги те, що не надала згоду не на одну із запропонованих посад, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду. Перешкоди у доступі до правосуддя можливі як у зв`язку з особливостями національного процесуального законодавства держави, так і через обмеження, передбачені матеріальним правом. Частиною першою ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Так, позивач стверджує, що у 2015 році посада була змінена (оновлена) відповідно до вимог нового класифікатора професій України ДК 003:2010, наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 №336 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» та функціональних обов?язків, фактично виконувала позивачка: секретаря заступника директора з наукової роботи Установи (код професії за ДК 003:2010 - 4115). З якою позивачку було ознайомлено 17.06.2015 року та надано один екземпляр посадової інструкції, погоджений та затверджений посадовими особами Установи, згідно чинних нормативних вимог: погоджена начальником відділу кадрів Поршнєвим К.М., юрисконсультом Установи Кравченко Т.I. та затверджена, заступником директора з наукової роботи Установи, доктором медичних наук, професором [PERSON] , за якою позивач працювала до часу звільнення (до 21.04.2025 року). Де чітко прописані: структурний підрозділ Установи - наукова частина, безпосередній керівник, покладені завдання якого, я маю виконувати, - заступник директора з наукової роботи Установи. Враховуючи, що усі секретарські посади (секретаря, секретаря керівника, у т.ч. секретар-друкарки, яка переважно віджила в 21 столітті, у зв?язку з цифровізацією та комп?ютеризацією всіх сфер діяльності, у т.ч. і в нашій Установі) згідно класифікатора професій (ДК 003:2010) мають один код професії за ДК 003:2010- 4115 та конкретизуються/ виокремлюються в персональних посадових інструкціях, розроблених відповідно до характеристик, розміщених у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Мінпраці від 29.12.2004 №336, та необхідність врахуванням фактично виконуваних позивачкою функціональних обов?язків, що було причиною для розробки посадової інструкції: секретаря заступника директора з наукової роботи Установи (код професії за ДК 003:2010 - 4115), як тоді було вказано позивачу. 17 січня 2025 року начальник відділу кадрів Установи викликала позивачку та зобов`язала підписати запис від 28.12.2023 року в Особовій картці працівника №6/837, де вказаний наказ № 409-л від 28 грудня 2023 року про приведення найменування посад у відповідності до класифікатора професій, а саме про змінення посади «Секретар-друкарка» на «Офісний службовець». Необхідно зазначити, що з даним наказом позивач не була офіційно ознайомлена, а ознайомилась та отримала копію лише після надання відповіді ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України на адвокатський запит про витребування копій документів від 9 квітня 2025 року. Відповідач зазначає наказ № 409-л від 28 грудня 2023 року про приведення найменування посад у відповідності до класифікатора професій, а 17 січня 2025 року намагається примусово змусити позивача підписати посадову інструкцію Офісного службовця, яка затверджена 2 січня 2024 року (з чим позивач не погодилась), з якою її не ознайомлювали і весь цей час працювала на підставі інструкції Секретаря заступника директора Установи з наукової роботи Установи від 16 червня 2015 року. Оскільки в особову картку було внесено наказ від 28.12.2023 року №309-л, а також нічим не підтверджений запис після наукової частини (адміністрація), що вказує на намагання змінити структурний підрозділ, в якому працювала позивач (наукову частину на адміністрацію). На свою незгоду позивача вказала начальнику відділу кадрів, голові профспілки та 23.01.2025 року подала письмове звернення директору Установи. 19 січня 2025 року відповідач видає наказ № 48-ос Про зміну структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням та зазначає, що у зв?язку з раціоналізацією штатної структури установи за результатами наукової діяльності, з метою підвищення ефективності наукової роботи та на підставі змін до структури і штатного розпису Установи на підставі наказу № 26-ос-а від 27.01.2025 р., який ще не виданий. Лише 31 березня 2025 року видається Наказ №104-ос про виправлення помилки в датах, з яким позивачку не було ознайомлено. 28 березня 2025 року [PERSON] отримала листом пропозиції посад, Повідомлення «Про заплановане звільнення «від 20.02.2025 року та Повідомлення «Про запропонування посад» та наказ від 19 січня 2025 року №48-ос «Про зміну структури та штатного розпису у зв`язку зі скороченням» 17 квітня 2025 року відбулося засідання профспілкової організації ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України, на якому розглядали питання про надання згоди на скорочення посад, а саме скорочення позивача з посади Офісного службовця апарату управління. В протоколі засідання всі питання про незаконність зміни посади без повідомлення позивача зазначені, але відповіді на ці питання не отримано. 21 квітня 2025 року [PERSON] було звільнено з посади офісний службовець, відповідно до наказу №115-ос від 18.04.2025 року. У відповідь на адвокатський запит від 9 квітня 2025 року, в якому був запит на отримання штатного розпису, на що був наданий лише витяг зі штатного розпису. Вивчивши матеріали справи з`ясувалося, що в штатному розписі [PERSON] вже з 1 січня 2021 року, з невідомих підстав, значилась посада як Офісний службовець, про що позивача не було повідомлено. А відповідно до витягу з табелю обліку використання робочого часу посада офісний службовець зазначається з січня 2024 року, до цього посада зазначається секретар-друкарка, хоча з копії всіх вищезазначених наказів було отримано 9 квітня 2025 року адвокатом на адвокатський запит. Згідно із ч.1\~ст.4 КЗпП\~законодавство про працю складається з\~КЗпП\~та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Загальна декларація прав людини (ООН, 1948 рік) у статті 23 проголошує, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; на рівну оплату за рівну працю; кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.\~ Європейська соціальна хартія (переглянута) (1996 рік) у статті 1 передбачає право на працю, для забезпечення ефективного здійснення якого Сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. Згідно з Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), кожна людина має право на працю, що включає її право на отримання можливості заробляти на життя працею, а держава повинна вживати заходів з метою повного здійснення цього права (ст.6). Стаття 2 Кодексу законів про працю України\~передбачає основні трудові права працівників. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Згідно з\~ст. 5-1 КЗпП України\~держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом\~ст.9 ЦК України, положення цього\~кодексу\~застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою\~статті 40 цього Кодексу\~встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають\~не пізніше ніж за два місяці\~(частина перша статті 49-2\~КЗпП України). При цьому, законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Водночас у разі виникнення трудових спорів роботодавець повинен мати докази, що працівника було повідомлено про відповідне скорочення за два місяці. У зв`язку з цим, попереджати працівника про наступне вивільнення доцільно у письмовій формі (із проставленням працівником підпису та дати ознайомлення).\~ Збіг двомісячного строку, встановленого статтею 49-2\~КЗпП України, починається з наступного дня після ознайомлення. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював (пункт 19\~постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги\~статті 49-2 КЗпП України\~про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до\~ст.235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України «Про запобігання корупції»\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17. Відповідно до ч.2\~ст.235 КЗпП України\~при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України\~Про оплату праці\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством\~календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).\~ Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. На підставі довідки про доходи [PERSON] , копія якої наявна в матеріалах справи, стягнення з ДУ Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова Національної академії медичних наук України на користь [PERSON] оплату за вимушений прогул починаючи з 21 квітня 2025 року на 30 жовтня 2025 року) складає: середньоденна заробітна плата = 186,29 грн. Період (включно): 21.04.2025 30.10.2025. Кількість робочих днів (понеділокп`ятниця) у цьому проміжку: 139 днів. Розрахунок:186,29 грн. ? 139 днів = 25 894,31 грн. Відповідно до ч.ч.1-3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7\~ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). За таких обставин, враховуючи наведене, суд приходить до висновків про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову. Щодо питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступних міркувань. Відповідно до п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір при поданні позовної заяви щодо вимоги майнового характеру, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1211,20 гривень судового збору, які суд вважає за необхідне стягнути на його користь з відповідача. Оскільки позивача за заявлені вимоги про поновлення на роботі звільнено від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 гривень за поновлення на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: approved