Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

АТ «СК\~«Країна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», про відшкодування збитків. В обґрунтування позову зазначило, що АТ «СК «Країна» та ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № УА/0223427/2.1.5.01. Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota» реєстраційний [NUMBER] . У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 24.02.2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota» реєстраційний № [NUMBER] та транспортно засобу «Ssang Yong» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Ssang Young» реєстраційний № [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «СК «АРКС» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/187844275. АТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 12 433,52 грн. Згідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить: 7 566,48 грн. (20 000,00 - 12 433,52). З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 7 566,48 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. Представник позивача\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~в позовній\~заяві просив\~суд провести\~розгляд справи\~за його\~відсутністю,\~вимоги підтримав\~та просив\~задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позов безпідставний та необґрунтований. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що між Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» та ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № УА/0223427/2.1.5.01. Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota» реєстраційний [NUMBER] . У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 24.02.2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota» реєстраційний № [NUMBER] та транспортно засобу «Ssang Yong» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Ssang Young» реєстраційний № [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «СК «АРКС» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/187844275. АТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 12 433,52 грн. Отже, на думку позивача різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить: 7 566,48 грн. (20 000,00 - 12 433,52). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією). Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Водночас, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 Цивільного кодексу України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування», до яких відноситься, зокрема, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як встановив суд, учасники справи мають декілька зобов`язань, а саме: договірне зобов`язання між позивачем АТ «СК «Країна» і ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов`язання між потерпілим ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» та відповідачем [PERSON] із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем [PERSON] і третьою особою ПрАТ «СК\~«АРКС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Як описано вище, суд встановив, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач АТ «СК «Країна» сплатив ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» страхове відшкодування у розмірі 20000 грн., що підтверджується належними доказами і не спростовано відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно з нормами ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Проаналізувавши зміст наведених норм законодавства, суд зазначає, що ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. Так, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно із ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. При цьому, вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди (відповідача) не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Зважаючи на викладене вище, суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з виплатою АТ «СК «Країна» потерпілому ПрАТ «УКРЕНЕРГОТАНС» страхового відшкодування, що полягало у оплаті вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки Toyota» реєстраційний [NUMBER] ., в сумі 20000 грн, до позивача перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілій страхового відшкодування в порядку суброгації. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.\~Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Суд встановив, що відповідно до страхового полісу № ЕР/187844275, страховиком відповідача [PERSON] із страховим лімітом за шкоду майну 130000,00 грн, франшиза 0,00 грн, на момент вчинення ДТП була третя особа у справі ПрАТ «СК «АРКС». Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відповідно до змісту наведених вище норм відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Водночас, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності,саме страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. І такий страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. ст. 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). При цьому, у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Отже, з врахуванням описаних вище обставин справи, змісту спірних правовідносин, законодавства, яке їх регулює та висновків Великої Палати Верховного Суду, суд погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу ПрАТ «СК\~«АРКС» як його страховика покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. З врахуванням наведених вище норм законодавства та висновків суду касаційної інстанції, суд зазначає, що у спірному випадку обсяг відповідальності відповідача [PERSON] як страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно, для цього необхідно встановити, чи звертався позивач до страховика відповідача ПрАТ «СК\~«АРКС» із заявою (претензією) про виплату страхового відшкодування, чи фактично виплатив страховик відповідача позивачу таке відшкодування, його розмір. Судом встановлено, що АТ «СК «Країна» звертався з претензією, що адресовано ПрАТ «СК «АРКС», про здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 20000 грн. за полісом № ЕР/187844275. Також судом встановлено, що ПрАТ «СК «АРКС» здійснило виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі: 12433.52 грн., що підтверджується випискою по рахунку і не заперечувалося сторонами. Судом встановлено, що позивач до ПрАТ «СК «АРКС» більше не звертався та фактично погодився з розміром виплаченого страхового відшкодування. Також слід зазначити, що сам факт перерахунку ПрАТ «СК «АРКС» 12433.52 грн. страхового відшкодування без розрахунку сум такого відшкодування, зокрема, коефіцієнта зносу деталей, які підлягають заміні, не свідчить про відсутність обов`язку страхової компанії покрити всю майнову шкоду в межах ліміту 160000 грн, та можливо, спір між АТ «СК «Країна» та ПрАТ «СК «АРКС» щодо страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів. Однак позивачем доказів того, що виплачене ним страхове відшкодування не повинно покриватися ПрАТ «СК «АРКС», в якій застрахована цивільна відповідальність відповідача, а також не зазначено, яку саме суму складає коефіцієнт зносу деталей автомобіля Toyota» реєстраційний [NUMBER] ., які підлягають заміні, чи яка сума становить втрату товарного вигляду, адже саме вказані витрати не підлягають відшкодуванню за договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів. Тобто з урахуванням наведеного та вище викладеного розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому відсутні передбачені законом підстави для стягнення частини виплаченого страхового відшкодування з відповідача. При цьому, суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. А відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечення. Також слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 178 ЦПК України позивача зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Тобто вже на стадії підготовки позову позивач має визначити чіткий перелік доказів, якими будуть обґрунтовуватись заявлені позовні вимоги, додати дані докази до позовної заяви, а в разі їх відсутності вирішувати питання про їх витребування. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Верховний Суд неодноразово зауважував, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, враховуючи вимоги чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю, оскільки позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Отже, враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову АТ «СК «Країна» слід відмовити в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3028 грн. слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed