Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У серпні 2025 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги позивачі мотивували тим, що житловий будинок з приналежними\~\~\~ до\~\~\~ нього\~\~\~\~ будівлями\~\~ та\~\~ спорудами, розташований по [ADDRESS] , відноситься до типу колгоспного двору. Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР в ред. 1963 р. зазначений будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами як майно колгоспного двору належав його учасникам, які були зареєстровані в ньому станом на 15 квітня 1991 року, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано, але вищевказані особи в установленому законом порядку не отримали свідоцтв та не зареєстрували права власності на будинок. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилася спадщина, яка складається із вищевказаного житлового будинку, який належав йому на праві спільної сумісної власності. [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Спадщину він прийняв, спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. за № 58/2023. Нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: правовстановлюючий документ на будинок. Позивачі також зверталися до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А., який згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації права власності належного їм вищевказаного нерухомого майна. Однак, зареєструвати право власності неможливо, оскільки державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві власності на нерухоме майно. Саме тому позивачі просили визнати: - за [PERSON] право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та на 1/4 частини цього ж будинку у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів; - за [PERSON] право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів; - за\~\~ [PERSON] право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів. Ухвалою судді від 14 серпня 2025 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 05 листопада 2025 року. У підготовче судове засідання позивачі не з`явилися, але подали до суду заяву, у якій указали, що вони підтримують позовні вимоги в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а. с. 31, 32, 33). Представник відповідача Носівської міської ради Чернігівської області в підготовче судове засідання не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання надіслала до суду заяву, у якій указала, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розглянути цивільну справу без участі свого представника (а. с. 50). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідачем визнано позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом\~\~ установлено,\~\~ що\~\~ домогосподарство\~ [ADDRESS] відноситься до типу колгоспних дворів, підстава: погосподарська книга № 5, особовий рахунок № [NUMBER] за 1991-1995 роки. Станом на 15 квітня 1991 року зареєстрованими у вказаному будинку були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідками Носівської міської ради Чернігівської області № 6/3-31/20 та № 6/3-31/19 від 02 лютого 2024 року (а. с. 7, 8). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. З матеріалів справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не втратили право на вказане домоволодіння, їхні частки в майні, яке належало ліквідованому колгоспному двору, є рівними. Прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] у зв`язку з укладенням 23 липня 1994 року шлюбу зі [PERSON] (а. с. 19). Отже, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. [INFO] в с. Яблунівка Ніжинського району Чернігівської області помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 6). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , яка належала йому як члену колишнього колгоспного двору, та інше майно. Згідно з довідкою № 6/3-31/18 від 02 лютого 2024 року, виданою Носівською міською радою Чернігівської області, [PERSON] на день своєї смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 9). За життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 55). Отже, спадкування після його смерті здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 10). Отже, він є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що до майна померлого [PERSON] приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. заведено спадкову справу за № 58/2023 (а. с. 56-66). Згідно з копією спадкової справи до майна померлого [PERSON] спадщину після його смерті прийняв син [PERSON] , подавши у визначений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Дружина спадкодавця [PERSON] та дочка спадкодавця [PERSON] подали до нотаріальної контори у визначений законодавством строк заяви про відмову від прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом установлено, що [PERSON] звертався до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. з метою оформлення спадкових прав після померлого батька на житловий будинок [ADDRESS] . Нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, а з уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано. Інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на ім`я [PERSON] на вказаний будинок відсутня, у матеріалах спадкової справи відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, тобто відсутній правовстановлюючий документ на будинок (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 206/02-31 від 08 серпня 2025 року (а. с. 29). Судом установлено, що позивачі зверталися до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А., який згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, згідно з повідомленням приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. № 207/01-16 від 08 серпня 2025 року зареєструвати право власності на вищевказаний житловий будинок неможливо, оскільки державний реєстратор не наділеним правом визначення часток у праві власності на нерухоме майно, а відповідно до ст. ст. 120 ЦК УРСР в ред. 1963 р. зазначений житловий будинок як майно колгоспного двору належав його учасникам на праві спільної сумісної власності (а. с. 30). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами виготовлена технічна документація, відповідно до якої загальна площа будинку становить 116,0 кв. м, житлова площа 39,9 кв. м (а. с. 25-27). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачі сплатили судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією на переказ готівки АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 5). Ураховуючи, що заява представника відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачам у рівних частинах з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ними при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved