Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

12 травня 2025 року заявник через свого представника\~адвоката Давиденка К.В. звернувся до суду зі заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа: Тузлівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, яку\~обґрунтував таким. [INFO] в с.Тузли Татарбунарського району Одеської області помер батько заявника [PERSON] . [INFO] в с.Тузли Білгород-Дністровського району (минула назва -Татарбунарського) району Одеської області помер дідусь заявника [PERSON] . За життя 01 вересня 2010 року дідусь вчинив заповіт, яким заповів заявнику усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, на що за життя він матиме право. Після смерті його дідуся залишилася земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,38 га в межах території Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, належну спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №032688, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 16 липня 2003 року на ім`я [PERSON] . Заявник звернувся до Саратської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті дідуся. Однак, нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини та ненадання доказів факту постійного проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини. Заявник зазначає, що на момент смерті дідуся він проживав разом із ним в [ADDRESS] та вів з ним спільне господарство. Вказані обставини можуть підтвердити у судовому засіданні і свідки. Метою звернення до суду з даною заявою, заявник визначив встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку. У судовому\~засіданні представник\~заявника адвокат Давиденко Костянтин Вікторович просив подану заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у поданій суду заяві від 01.09.2025 р. не заперечує щодо задоволення заяви по даній справі. У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд дійшов такого висновку. Згідно зі ст. ст.\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п.п. 3,4 ст.\~5\~ст.\~12 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами\~ЦПК України. Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надавали. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.\~293, ч. 2 ст.\~315 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення та від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 18 березня 2025 року Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [INFO] в с. Тузли Татарбунарського району Одеської області у віці 85 років помер [PERSON] , актовий запис про смерть № 5 (а.с.11). За життя 01 вересня 2010 року [PERSON] вчинив заповіт, яким заповів [PERSON] усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, на що за життя він матиме право(а.с.12). Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №032688, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 16 липня 2003 року на ім`я [PERSON] , підтверджується його право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,38 га, в межах території Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області( а.с.13). На підтвердження родинних відносин, як між онуком та дідусем, заявником надано: копію свідоцтва про своє народження серії [NUMBER] , виданого 03 квітня 1980 року на підставі актового запису №18 Тузлівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, відомості про батьків: [PERSON] , [PERSON] ; копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження батька [PERSON] , виданого на підставі актового запису №41 від 20 квітня 1953 року виконавчим комітетом Тузлівської сільськї ради Татарбунарського району Одеської області, відомості про батьків: [PERSON] , [PERSON] ( а.с.8-9). [PERSON] як спадкоємець за заповітом звернувся до Саратської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Батько заявника [PERSON] помер [INFO] в с.Тузли Татарбунарського району Одеської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30 червня 2009 року на підставі актового запису № 25 від 30 червня 2009 року виконавчим комітетом Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.10). Відповідно до довідки Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 07 травня 2025 року вих. № 02-32/97, [PERSON] , [INFO] , проводив поховання свого діда [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На момент смерті вони постійно проживали разом і вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до постанови від 07 травня 2025 року державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю., 24 квітня 2025 року Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області заведена спадкова справа №88/2025 щодо майна спадкодавця, однак заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини та ненадання доказів на підтвердження факту постійного проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини (а.с. 14). Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ч. 3, 5\~ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом норм\~статей 1268-1269 ЦК України\~факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 2-844/2008 (провадження № 61-1424св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 145/1480/14-ц (провадження № 61-4170св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 127/1149/17-ц (провадження № 61-21375св18) та від 05 червня 2019 року у справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-10720вс18). Згідно із ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.ч.1,6\~ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи\~є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до п.210 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Частина третя\~статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою\~статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17. Статтею 3 цього Закону\~визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав разом із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3\~ст. 1268 ЦК України\~підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. (Правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17). У разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію свого місця проживання (якщо спадкоємець знявся з реєстрації за попереднім місцем проживання та не звернувся до органу реєстрації після прибуття до нового місця проживання) доказом постійного проживання із спадкодавцем є довідка ЖЕО (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 185/8005/16-ц). З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до\~статті 1221 ЦК України\~ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п.2, 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882\~(в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини) свідоцтво\~про\~право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної\~організації,\~правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини;\~реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі,\~який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,\~та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. На підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини заявником надано: довідку Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 07 травня 2025 року вих. № 02-32/97, [PERSON] , [INFO] , проводив поховання свого діда [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Разом із ним фактично, без реєстрації, постійно проживав на день смерті його онук [PERSON] , вони вели спільне господарство за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що заявник [PERSON] дійсно є онуком спадкодавця [PERSON] . На день смерті останнього вони проживали разом у його будинку, вели спільне господарство, заявник проводив поховання діда [PERSON] . Наведене вище підтверджує той факт, що заявник проживав зі своїм дідусем [PERSON] на день його смерті, за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] , однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно у судовому порядку. Оскільки заявник, як спадкоємець за заповітом, проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявив про свою відмову від спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Метою встановлення фактів спільного проживання заявника зі спадкодавцем та належності правовстановлюючого документа спадкодавцю є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення зазначених фактів. Спір про право відсутній. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заявлених вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved