Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 18.04.2025 старшим слідчим Шевченківського управління поліції ГУ НП у місті Києві Кузюком Д.В. його було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України. [INFO] на офіційному вебсайті Державної інноваційної фінансово- кредитної установи (https://sfii.gov.ua) було опубліковано статтю з його фотографією та під заголовком «Офіційне повідомлення» в якому зазначено «18 квітня 2025 року першому заступнику голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Шкуракову С.О. було повідомлено про підозру у межах кримінального провадження за частиною 4 ст. 191 Кримінального кодексу України, яке розслідує Шевченківське УП ГУ НП у місті Києві за процесуального керівництва Шевченківської окружної прокуратури міста Києва. Досудовим розслідуванням встановлено, в період виконання обов`язків голови правління, [PERSON] , зловживаючи службовим становищем, здійснював незаконне нарахування та виплату заробітної плати у 20222024 роках, що може призвести до завдання збитків на суму понад 2,5 млн. грн. Наразі, установа, яка визнана потерпілою стороною у кримінальному провадженні, повністю співпрацює зі слідством та продовжує свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Зазначив, що у вказаній статті інформація про нібито вчинення ним злочину подана не як припущення чи факт розслідування, а як встановлений факт, публікація вказаної інформації в офіційному джерелі юридичної особи створила враження у необмеженого кола осіб, що він вже є винним у кримінальному правопорушенні, і таким чином принизила його ділову репутацію, гідність та честь, завдала моральної шкоди, а також поставила під сумнів його професійну компетентність та ставить під загрозу подальшу професійну реалізацію та репутацію в очах суспільства. Відповідач, як роботодавець, її посадові та службові особи, у тому числі голова правління [PERSON] особисто, як керівник та відповідальна за дії підлеглих особа, не мали законного права публікувати на своєму офіційному веб-сайті у мережі інтернет персональну та конфіденційну інформацію щодо нього та його фотографію, як особи, якій повідомлено про підозру та не мали законного права розголошувати даних досудового розслідування, без письмового дозволу уповноважених осіб. Враховуючи викладене, просив: 1) визнати інформацію, розміщену у статті «Офіційне повідомлення» від 01 травня 2025 року на офіційному вебсайті Державної інноваційної фінансово-кредитної установи за посиланням (https://sfii.gov.ua/oficijne povidomlennya/), такою, що: порушує право [PERSON] на використання імені (ПІБ) та на захист персональних даних (ПІБ, фотографія, інформація щодо кримінального провадження); порушує право на честь, гідність та ділову репутацію; порушує право на презумпцію невинуватості; є неправомірним поширенням персональних даних; є неправомірним поширенням інформації, що стосується кримінального провадження; 2) зобов`язати Державну інноваційну фінансово-кредитну установу протягом 5 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили видалити зазначену статтю зі свого офіційного вебсайту (https://sfii.gov.ua/oficijne-povidomlennya/); 3) заборонити Державній інноваційній фінансово-кредитній установі в подальшому публікувати на своєму офіційному вебсайті будь яку інформацію з використанням повного імені та персональних даних [PERSON] до винесення обвинувальних вироків, які набрали законної сили або без згоди Позивача; 4) зобов`язати Державну інноваційну фінансово-кредитну установу протягом 5 календарних днів з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати розміщену 01.05.2025 р. інформацію шляхом розміщення на офіційному сайті публікації такого змісту: «01 травня 2025 року на сайті ДІФКУ була розміщена інформація, що стосувалася [PERSON] , яку суд визнав такою, що порушує немайнове право [PERSON] , право на презумпцію невинуватості, право на честь, гідність та ділову репутацію та є неправомірним поширенням персональних даних. Приносимо щирі вибачення [PERSON] за спричиненні незручності»; 5) відшкодувати з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи [PERSON] моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.; 6) судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Крім того, пояснив, що кримінальне провадження щодо нього наразі перебуває у суді на стадії підготовчого провадження. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування заперечень проти позову зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Установа звернулась до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення по факту скоєння злочину першим заступником голови [PERSON] , що спричинило розтрату державних коштів та нанесення Установі матеріальної шкоди. За результатами розгляду заяви правоохоронними органами, 20.02.2024 внесені дані до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42024102100000044 за ч. 4 ст. 191 КК України. 01.04.2025 Постановою Шевченківського управління поліції Установа залучена потерпілою у вказаному кримінальному проваджені. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 42024102100000044 від 20.02.2024, встановлено, що в червні 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) виконувач обов`язків голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи(далі-ДІФКУ) [PERSON] , будучи достовірно обізнаним про факт перебування за межами державного кордону України без оформленого в установленому законом порядку службового відрядження підлеглих йому посадових осіб, усвідомлюючи, що відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2022 № 481 відсутні законні підстави обліковувати робочий час останніх та виплачувати їм заробітну плату, а вказані посадові особи мали вжити заходів щодо повернення в Україну або виходу у відпустку за власний рахунок чи припинення трудових відносин з ДІФКУ, вирішив продовжити обліковувати робочий час вказаним посадовим особам на займаних посадах ДІФКУ з метою подальшого нарахування та виплати їм заробітної плати для вирішення соціально побутових потреб останніх. Також встановлено, що в результаті умисних протиправних дій виконувача обов`язків голови правління ДІФКУ [PERSON] у період часу з червня 2022 року по березень 2024 року, що призвели до зайво нарахованої та виплаченої заробітної плати та усіх видів доплат всупереч вимогам Постанови КМУ від 26.04.2022 № 481 [PERSON] нараховано та сплачено 757 570,32 грн. заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 166 665,47 грн., [PERSON] нараховано та сплачено 619 462,08 грн. заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 136 281,66 грн., [PERSON] нараховано та сплачено 469 659,48 грн заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 103 325,09 грн. Також встановлено, що в результаті умисних протиправних дій виконувача обов`язків голови правління ДІФКУ [PERSON] у період часу з червня 2022 року по березень 2024 року, що призвели до зайво нарахованої та виплаченої заробітної плати та усіх видів доплат всупереч вимогам Постанови КМУ від 26.04.2022 № 481 [PERSON] нараховано та сплачено 757 570,32 грн. заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 166 665,47 грн, [PERSON] нараховано та сплачено 619 462,08 грн заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 136 281,66 грн, [PERSON] нараховано та сплачено 469 659,48 грн заробітної плати, а також сплачено ЄСВ в розмірі 103 325,09 грн. Розмір заподіяної шкоди у розмірі 2 381 879,81 грн., що документально підтверджується також висновком експертів від 26.03.2025 № 98/1/25, який містяться в матеріалах кримінального провадження. Таким чином, кримінальним правопорушенням, вчиненим [PERSON] , завдано майнову шкоду державі, в особі ДІФКУ у розмірі 2 381 879,81 грн. 18.04.2025 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України. У кримінальному провадженні № 42024102100000044 від 20.02.2024, розслідуваному за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України, [PERSON] 24.06.2025 вручений обвинувальний акт; і наразі справа перебуває на розгляді у Подільському районному суді міста Києва (справа № 758/9546/25). За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб, є суспільно важливою, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики й оцінки поведінки є ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Установа звертає увагу на те, що публічні особи неминуче відкривають свої вчинки для ретельної уваги суспільства, повинні це усвідомлювати та мають виявляти більшу терпимість. Також зауважив, що Установа надала правдиві відомості про Позивача від органів дізнання і тому не можуть бути предметом дослідження у даній справі. Також зазначив, що Позивачем не надано доводів того, що внаслідок інформації від слідчих органів були порушені його особисті немайнові права. Крім того, просив врахувати, що [PERSON] обіймав посаду керівника державної установи, а відповідно, межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності Установи та його дії становлять суспільний інтерес, а тому Позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики інших осіб. Також зазначив, що в опублікованій статті на офіційному вебсайті Установи (https://sfii.gov.ua) було також повідомлено про те, що відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Щодо тверджень позивача про мобінг (цькування), то останнім не було надано доказів незаконності наказів та дій осіб про які зазначає Позивач у своєму позові, позовні вимоги не містять вимог щодо визнання дій та бездіяльності такими, що не відповідають закону та підлягають скасуванню. Твердження Позивача щодо незаконності вищенаведених дій та бездіяльності має суб`єктивне судження Позивача. Розміщення опублікованої статті на офіційному вебсайті Установи (https://sfii.gov.ua) не є мобінгом (цькуванням) та таким що проявляється у негативному і упередженому ставленні до позивача і спрямовані на приниження честі, гідності та ділової репутації. Щодо моральної шкоди. Так, ЦПК України містить одну з обов`язкових вимог позовної заяви - докази, які підтверджують обставини такого позову, при цьому, тягар доведення обставин позовної заяви, лежить на цивільному позивачеві. Позивачем не надано суду жодних доказів заподіяння Установою моральної шкоди, доказів в чому полягає моральна шкода та причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та моральною шкодою, завданою Позивачу. Позовна заява містить інформацію, що Позивачу заподіяна моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн., але ні її розмір, ні наявність самої шкоди, ні причинний зв`язок не обґрунтовані та не доведені. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, надала письмові пояснення, інформацію в яких просила врахувати під час розгляду справи. В судовому засіданні просила вирішити справу відповідно до діючого законодавства, на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копій наказів ДІФКУ від 01.09.2020, № 8/п від 30.05.2022, № 32-к/тр від 30.05.2022 та № 3-к/тр від 27.01.2025 [PERSON] з 02.09.2020 переведено на посаду першого заступника голови правління; з 30.05.2022 покладено виконання обов`язків голови правління до призначення голови правління ДІФКУ в установленому законом порядку; з 30.05.2022 він приступив до виконання обов`язків голови правління; з 27.01.2025 припинив виконання обов`язків голови правління(а.с. 9-10). З копії повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень вбачається, що 18.04.2025 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 191 КК України(а.с. 11). З пояснень позивача судом встановлено, що на теперішній час вирок по кримінальному провадженню за обвинуваченням [PERSON] судом не ухвалювався. Вказану обставину не оспорював представник відповідача. Судом також встановлено, що 01 травня 2025 року на офіційному вебсайті Державної інноваційної фінансово- кредитної установи (https://sfii.gov.ua) було опубліковано статтю з фотографією [PERSON] під заголовком «Офіційне повідомлення», в якій зазначено, що «18 квітня 2025 року першому заступнику голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи [PERSON] було повідомлено про підозру у межах кримінального провадження за частиною 4 ст. 191 Кримінального кодексу України, яке розслідує Шевченківське УП ГУ НП у місті Києві за процесуального керівництва Шевченківської окружної прокуратури міста Києва. Досудовим розслідуванням встановлено, в період виконання обов`язків голови правління, [PERSON] зловживаючи службовим становищем, здійснював незаконне нарахування та виплату заробітної плати у 20222024 роках, що може призвести до завдання збитків на суму понад 2,5 млн грн. Наразі, Установа, яка визнана потерпілою стороною у кримінальному провадженні, повністю співпрацює зі слідством та продовжує свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду». Станом на 05.11.2025 зазначена публікація є\~у публічному доступі в мережі Інтернет за адресою https://sfii.gov.ua/oficijne-povidomlennya/. Частинами першою, другою статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Статтею 271 ЦК України передбачено, що зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Такими правами є передбачені статтями 294296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами. Частиною четвертою статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу\~діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Наведені положення законодавства виконують функцію дотримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України. У рішенні Європейського\~суду з прав людини у справі\~«Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості. З урахуванням викладеного\~ суд дійшов висновку, що відповідач порушив немайнове право позивача на використання його імені у розумінні частини четвертої статті 296 ЦК України, розмістивши дані про ім`я та прізвище позивача як особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в оспорюваному інформаційному матеріалі на власному інформаційному ресурсі в мережі Інтернет за відсутності обвинувального вироку щодо позивача, який набрав законної сили. Щодо доводів відповідача, що ним не порушено немайнове право на використання імені, оскільки інформація щодо позивача є предметом суспільного інтересу, яка може бути поширена в інтересах інформування громадськості, суд виходить із такого. Відповідно до статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Тому суд зазначає, що наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання норм частини четвертої статті 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено\~заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу,\~а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду\~стосовно неї при поширенні цієї інформації. Більше того, частиною сьомою статті 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права. Водночас предмет позову у цій справі не стосується захисту персональних даних, а стосується захисту немайнового права на використання імені, яке порушено внаслідок використання ім`я позивача, як особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї, що прямо заборонено частиною четвертою статті 296 ЦК України. Крім того, з огляду на статтю 32 Конституції України\~необхідно розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації\~шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь)\~від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканність якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо така інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Предметом позову у цій справі є захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України. При цьому порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків. Таким чином, суд вважає, що зазначення імені та фотозображення позивача у публікації на офіційному сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням норми частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 537/3205/17, від 25 травня 2022 року у справі № 757/16900/20, від 07 червня 2022 року у справі №\~757/37614/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 757/30830/18. Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.\~Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. З огляду на зазначене та за відсутності даних про належність позивача до національних меншин, ім`я позивача, як громадянина України, складається із прізвища, власного імені та по батькові. Відповідач використав власне ім`я, по батькові та прізвище позивача, зазначивши його як [PERSON] , що дає можливість конкретної ідентифікації особи позивача. Також над інформацією розмістив фотозображення позивача, що дає підстави беззаперечно пов`язувати з ним інформацію. Справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) відрізняється від справ про захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України, а тому суду не має значення першоджерело такої інформації, коли це стосується особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, однак щодо якої відсутній обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили. Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими\~главою 3\~цього Кодексу. \~Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. \~Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням (стаття 276 ЦК України). Частиною другою статтею 278 ЦК України передбачено, що якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Захист права фізичної особи на ім`я залежить від способу порушення, оспорення або невизнання цього права та може здійснюватися загальними способами захисту суб`єктивних цивільних прав (в тому числі припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України)), так і іншим способом відповідно до змісту цього права та наслідків, що спричинило це порушення. У спірній публікації відповідач незаконно, всупереч частині четвертій статті 296 ЦК України, використав власне ім`я позивача, що призвело до порушення його особистого немайнового права, яке підлягає захисту. Таким чином, суд дійшов переконання, що зазначення імені позивача у публікації на сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням положення частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною або не має статусу публічної особи, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Отже з метою поновлення порушеного немайнового права на ім`я, яке передбачає відновлення можливості фізичній особі вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя, враховуючи спосіб його порушення через мережу інтернет та наслідки, що їх спричинило це порушення, позивач має право вимагати від відповідача припинити дії з використанням його імені, що порушили його особисте немайнове право, шляхом видалення з публікації посилання на власне ім`я. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10\~вересня 2025 року у справі № 757/19417/23; провадження № 61-9428св24. Оскільки немайнові права позивача на використання імені були порушенні відповідачем шляхом опублікування інформації на веб-сайті, суд вважає, що позивачем правильно обрано, в якості способу захисту порушеного немайнового права: визнання інформації такою, що порушує немайнове право позивача на використання імені та зобов`язання відповідача видалити зазначену інформацію, яка порушує право на використання імені позивача. Правова позиція щодо правомірності позовних вимог про захист імені позивача викладена Верховним Судом в постанові від 15 листопада 2023 року по справі №757/30830/18-ц. Згідно висновку Верховного Суду, порушенням немайнового права позивача є використання його імені при розповсюджені інформації про матеріали кримінального провадження та процесуальні дії слідчих, при відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо позивача. Частиною 4 статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування\~практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання вказаної інформації такою, що порушує немайнове право позивача на використання імені, та зобов`язання відповідача видалити інформацію, що міститься за посиланням. Подібний за змістом висновок міститься у\~постанові Верховного Суду від\~25\~травня 2022 року у справі\~N°\~757/16900/20 (провадження № 61-6276св21). Частина 4 статті 296 ЦК України не передбачає, що для використання імені особи, яка\~підозрюється чи обвинувачується у вчинені злочину, до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї, необхідно отримати згоду, а встановлює чітку заборону на використання імені такої особи, незалежно від наявності чи відсутності згоди цієї особи. Однією із позовних вимог було зазначено - зобов`язати ДІФКУ вибачитись перед позивачем в тих самих мережах і таким самим способом: шляхом розміщення на офіційному сайті публікації вибачення за неправомірним поширенням його персональних даних, що порушує немайнове право право на презумпцію невинуватості, право на честь, гідність та ділову репутацію. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України, не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. За висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/8834/16-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 401/573/17, від 20 квітня 2022 року у справі № 748/2794/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 758/6758/19, від 13 березня 2024 року у справі № 712/10999/22, суд не може зобов`язати особу просити вибачення в будь-якій формі, оскільки примусове вибачення, як спосіб судового захисту не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Отже, за таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача вибачитись перед позивачем. Згідно закону суд перевіряє наявність у сторін спору, який виник реально, існує на момент звернення до суду та розгляду справи і не розв`язує спірні правовідносини, які можуть виникнути в майбутньому, а тому позовні вимоги про заборону ДІФКУ в подальшому публікувати на своєму офіційному вебсайті будь яку інформацію з використанням повного імені та персональних даних [PERSON] до винесення обвинувальних вироків, які набрали законної сили або без згоди Позивача, задоволенню не підлягають. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20). Зазначене кореспондується в постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19. За вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Що стосується того, чи порушує дана інформація особисті немайнові права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, то суд виходить з того, що позивач не довів будь-якими належними та допустимими засобами доказування конкретних фактів, за яких оприлюднена стаття призвела б до порушення ділової репутації (звільнення з роботи, перешкоди у просуванні на роботі, труднощі у працевлаштуванні, осуд колег, суспільства тощо). Однак суд вважає, що незаконне поширення відповідачем інформації відносно позивача, в даному випадку негативні, формують у суспільстві негативну громадську думку, руйнують імідж та репутацію позивача, створюють для нього негативні наслідки, ставить під сумнів дотримання ним законодавства України. Враховуючи викладене, суд вважає, що сума у розмірі 10000 грн. є достатньою сатисфакцією моральної шкоди, спричиненої позивачу порушенням його особистого немайнового права на використання імені. На підставі\~ст.141\~ЦПК\~України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial