Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У квітні 2025р. [PERSON] звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 10.07.2014р. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. На момент звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 липня 2024 року по справі №734/2415/24 шлюб розірвано. Позивач зазначає у позовній заяві, що за час перебування у шлюбі подружжям було набуто у спільну сумісну власність квартиру двокімнатну, загальна площа 49,3 кв.м, житлова площа 29,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстроване 26.10.2020 року за [PERSON] , вартістю 1048167,00 гривень; Позивач зазначає, що угоди про добровільний поділ даного майна не було досягнуто, шлюбний договір не укладався. З метою поділу даного майна, позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому позивач просила у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; залишити у власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025р. у даній справі було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. З огляду на викладене, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, зважаючи на таке. Як встановлено судом, з 10 липня 2014р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 05 липня 2024 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . За час подружнього життя сторонами набуто у спільну сумісну власність подружжя: - квартиру [ADDRESS] , яка є двокімнатною квартирою, загальна площа 49,3 кв.м, житлова площа 29,7 кв.м, Право власності на квартиру зареєстроване на ім`я відповідача [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2202693480000, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №416406296 від 05.03.2025 року, вартістю 1 917 664,00 грн., що підтверджується висновком №50-03/25 про вартість майна, виданого Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування», складеним оцінювачем [PERSON] . Колишнє подружжя не змогло у позасудовому порядку поділити квартиру між собою, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та СК України. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Статтею 372 ЦК України визначено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суд України №11 від 21.12.2004 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зважаючи на те, що матеріали справи містять докази про те, що спірна квартира була набута у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільним майном подружжя, суд вважає за можливе здійснити поділ спільного майна подружжя порівну, тобто, кожному по 1/2 частині квартирі. Презумпцію спільності права власності подружжя на майно власником квартири спростовано не було, відзив на позовну заяву не надходив. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір про надання правничої допомоги №04/03-25 від 04 березня 2025 року; квитанцію №0.0.4227361490.1 від 04.03.2025 року на суму 10 000,00 грн.; акт приймання-передачі наданих послуг від 04 квітня 2025 року; акт - розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 04 квітня 2025 року. Суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав КЦС Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 9 588,32 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.4288866884.1 від 04.04.2025року, який підлягає стягненню на користь позивачки за рахунок відповідача. На підставі ст.ст. 15,16, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 61, 68-71, 87 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved