Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою про визнання свого колишнього чоловіка [PERSON] безвісно відсутнім. В обгрунтування заявлених вимог заявниця посилається на те, що 14 листопада 2009 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . У 2011 році її чоловік був засуджений до позбавлення волі та відбував покарання в м.Горлівка Донецької області та з того часу з ним зв`язок був втрачений. Шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2012 року. Після припинення шлюбних відносин та безпосередньо розірвання шлюбу вона намагалась свого колишнього чоловіка розшукати, але все безрезультатно. 02 лютого 2024 року вона звернулась до Нікопольського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, з метою розшуку та встановлення місця проживання та перебування [PERSON] . Однак, отримала відповідь, що серед померлих, заарештованих, затриманих в порядку ст.ст.208, 191, 535 КК України, осіб невстановлених трупів громадян та невідомих хворих не значиться. Тобто, на сьогоднішній день місцезнаходження та перебування [PERSON] невідоме і не вбачається за можливе встановити. Тому, заявниця змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Яргара Леовського району Республіки Молдова, безвісно відсутнім. В судовому засіданні заявниця викладені обставини в заяві підтримала та додатково суду пояснила, що від [PERSON] вона завагітніла в 16 років і судом було надано право шлюб, який вони й зареєстрували. Після народження дитини, приблизно через 4 місяці, вона була змушена переїхати жити до своїх батьків. Через деякий час вона дізналась, що його було засуджено і вона поїхала в м.Маріуполь, щоб дізнатись про його долю. Однак, ані спільні знайомі, ані його родичі про його місце знаходження нічого не знали. Тому, на підставі викладеного, вона змушена звернутись до суду та просить її вимоги задовольнити. Представник зацікавленої особи, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за їх відсутності та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.77). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, заявниця та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.4). Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.7). Як вбачається з довідки та актів, місце знаходження та перебування [PERSON] невідоме та, окрім цього, відповідно до довідки від 11 лютого 2024 року, виданої Нікопольським районним управлінням поліції ГУНП в Дніпропетровській області, серед померлих, заарештованих, затриманих в порядку ст.ст.208, 191, 535 КК України, осіб невстановлених трупів громадян та невідомих хворих, [PERSON] не значиться, тобто, місцезнаходження та перебування останнього невідоме і не вбачається за можливе встановити (а.с.8). Згідно ч.1 ст.43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється\~Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно\~ст.306 ЦПК України,\~у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними.\~ З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог та наявність підстав для визнання [PERSON] безвісно відсутнім, оскільки факт зникнення останнього підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються. У той же час суд наголошує, що, згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином як не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла). З огляду на це, суд вважає за доцільне додатково роз`яснити, що, відповідно до ч.1 ст.45 ЦК України, якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з`явилась або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved