Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

У вересні 2025 року до Запорізького районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з позовом до КП «Універс» Запорізької обласної ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ голови комісії з припинення КСП «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради; поновити [PERSON] на посаді; стягнути з КП «Універс» Запорізької обласної ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 03.11.2021 позивач працював на посаді юрисконсульта Комунального сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради. З 22.05.2024 року на нього покладено тимчасове виконання обов`язків генерального директора КСП «Запоріжзеленгосп» ЗОР, від виконання яких був увільнений з 05.05.2025 у зв`язку з утворенням комісії з припинення підприємства. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації 11.04.2025 № 49-ор-св прийнято рішення про припинення сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради комунального шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради. КП «Універс» ЗОР визначено правонаступником всіх прав і обов`язків КП «Запоріжзеленгосп» ЗОР. Також розпорядженням від 05.05.2025 № 66-ор-св створено комісію з припинення КСП «Запоріжзеленгосп» ЗОР. 19.05.2025 позивачу вручене повідомлення про припинення трудового договору з 20.07.2025 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - припинення підприємства (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України). Одночасно з повідомленням (попередженням) та в період до 08.08.2024 [PERSON] не було запропоновано іншу роботу. 08.08.2025 позивачу вручене повідомлення про наявні вакантні посади на КП «Універс» ЗОР повідомлено про наявність однієї вакантної посади спеціаліст з договірних відносин та претензійних робіт відділу обліку та розрахунків орендних відносин. Штатний розпис підприємства та інформація про всі вакантні посади на підприємстві, кваліфікаційні вимоги до цих посад не були надані. Розраховуючи, що відповідно до законодавства будуть запропоновані ще інші вакансії, від вказаної вакансії позивач відмовився. На підставі наказу голови комісії з припинення КСП «Запоріжзеленгосп» від 13.08.2025 № 53о/с припинений трудовий договір з [PERSON] з 15.08.2025 у зв`язку з реорганізацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Ухвалою суду від 18.09.2025 відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач КП «Універс» про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, свого представника в судове засідання не направив. Жодних заяв по суті справи, а так само заперечень проти позову до суду не надав. 14.10.2025 та 04.11.2025 КП «Універс» направляло до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак поважних причин які б могли бути підставою для відкладення розгляду справи не зазначило, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкладення розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних обставин. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] з 03.11.2021 працював на посаді юрисконсульта Комунального сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради, що підтверджується копією Наказу № ь128/с від 01.11.2021 (а.с. 13) Розпорядженням голови обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації 11.04.2025 № 49-ор-св прийнято рішення про припинення сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради шляхом приєднання до комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради. Пунктом 2 цього розпорядження Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради визначено правонаступником всіх прав і обов`язків Комунального сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації, начальника обласної військової адміністрації від 05.05.2025 № 66-ор-св створено комісію з припинення КСП «Запоріжзеленгосп» ЗОР. Підпунктом 5 пункту 4 цього розпорядження голову комісії з припинення зобов`язано забезпечити вивільнення працівників КСП «Запоріжзеленгосп» ЗОР або їх переведення в установленому порядку до КП «Універс» ЗОР (а.с. 5). 19.05.2025 позивачу вручене повідомлення про припинення трудового договору з 20.07.2025 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці - припинення підприємства (пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України). Одночасно з повідомленням (попередженням) та в період до 08.08.2024 [PERSON] не було запропоновано іншу роботу. 08.08.2025 позивачу вручене повідомлення про наявні вакантні посади на КП «Універс» ЗОР повідомлено про наявність однієї вакантної посади спеціаліст з договірних відносин та претензійних робіт відділу обліку та розрахунків орендних відносин. Позивач стверджує, що штатний розпис КП «Універс» ЗОР та інформація про всі вакантні посади на підприємстві, кваліфікаційні вимоги до цих посад не були йому надані. Розраховуючи, що відповідно до законодавства будуть запропоновані всі наявні вакансії, від вказаної вакансії позивач відмовився. (а.с. 11) На підставі наказу голови комісії з припинення КСП «Запоріжзеленгосп» від 13.08.2025 № 53о/с припинений трудовий договір з [PERSON] з 15.08.2025 у зв`язку з реорганізацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КзПП України. (а.с. 4) Згідно пункту 1 частини 1 ст. 40 КзПП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КзПП України, передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Позивач обґрунтовує позовні вимоги про скасування наказу від 13.08.2025 № 53о/с про припинення трудового договору з [PERSON] тією обставиною, що одночасно з попередженням про звільнення йому не була запропонована інша робота у комунальному підприємстві «Універс» Запорізької обласної ради, а саме - всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) зазначено, що «при вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справа № 274/616/19 (провадження № 61-13684св20) вказано, що «у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю». У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20) зазначено про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Така правова позиція застосована також в постанові КЦС ВС від 08.01.2024 у справі № 759/23319/21. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що ним дотримані вимоги частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника Відповідно, порушене право позивача повинно бути поновлено, шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наказ голови комісії з припинення Комунального сільськогосподарського підприємства «Запоріжзеленгосп» Запорізької обласної ради «Про припинення трудового договору з [PERSON] » від 13.08.2025 № 53 о/с є незаконним, оскільки відповідачем не було дотримано передбачені КЗпП України гарантії для працівника при реорганізації підприємства і звільненні. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частин першої та другої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку. За таких обставин, вимога позивача про поновлення його на роботі та виплати середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 826/808/16. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794 св 18)). Згідно постанови від 08.02.2022 р. у справі № 755/12623/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18(провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України. Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до п.2 Постанови КМУ в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно п. 5 Постанови КМУ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Постанови КМУ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України (далі - ПК України), яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Як вбачається із матеріалів справи, розмір середньоденної заробітної плати позивача згідно з довідкою про нараховану, але не виплачену заробітну плату, виданою бухгалтером КСП «Запоріжзеленгосп» ЗОР від 15.08.2025 складає 3653,66 грн. Згідно довідки, в червні 2025 року нарахування заробітної плати позивачу складають 0 гривень та 10960,99 гривень в липні 2025 року (позивач знаходився у відпустці згідно наказів № 06-в від 28.05.2025 та 20-в від 23.07.2025). Фактично відпрацьована кількість робочих днів в червні-липні 2025 року складає 3 дні. (10960,99 грн./3 робочих днів дорівнює 3653,66 грн. Вказаний розмір середньоденної заробітної плати відповідач не оспорює.(а.с.18) Вимушений прогул це період з дати звільнення працівника до дати ухвалення рішення про поновлення його на роботі. Період вимушеного прогулу позивача триває з 18.08.2025 року (перший робочий день після ухвалення наказу про звільнення) до 04.11.2025 року (день винесення рішення суду) та становить 57 робочих днів. Отже, розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу має наступний вигляд: 57 днів х 3653,66 грн. (середньоденна заробітна плата) = 208 258,62 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2025 року по 04.11.2025 року становить 208 258,62 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в розмірі 208 258,62 грн., що обраховано без віднімання сум податків та зборів. Згідно з п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах: про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 3633,60 грн., за дві позовні вимоги немайнового характеру (2422,40 грн.) та одну позовну вимогу майнового характеру (1211,20 грн.).

Outcome: approved