Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 вересня 2003 року він з відповідачем уклали шлюб, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . 29 лютого 2024 року рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська в цивільній справі №203/7594/23 розірвано укладений між ними шлюб. Зазначає, що на цей час їх син є повнолітнім і з 2022 року навчається в Дніпровському технолого-економічному фаховому коледжі на 3-му курсі денного відділення, та після закінчення Дніпровського технолого-економічного фахового коледжу продовжить навчання за скороченим терміном у Державному біотехнологічному університеті (м. Харків). Вказує, що син [PERSON] проживає разом з ним та перебуває повністю на його утриманні, а на теперішній час утримання сина, яке складається з коштів на проживання (комунальні послуги), проїзд, харчування, одяг, лікування, культурне дозвілля, кишенькові гроші, тощо, сплачує він самотужки. Середньомісячне утримання сина [PERSON] становить: проживання (комунальні послуги за липень 2025 року, без опалення) 1\~416 грн.; проїзд 2 664 грн.; харчування 5 625 грн.; одяг 2 499 грн.; лікування 2 000 грн. (за необхідності); культурне дозвілля 3 500 грн.; кишенькові гроші 4 300 грн., а всього в середньому 20 004 грн. Зазначає, що є пенсіонером з 2021 року і не в змозі самостійно утримувати їх сина, оскільки його пенсія складає 11 932,57 грн. на місяць, а дохід від діяльності як фізичної особи-підприємця за півріччя 2025 року склав 24 000 грн., його середньомісячний дохід складає 15 932,57 грн. Посилається на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання сина ніколи не надавала і не надає, хоча має таку можливість, так як є працездатною особою, постійно подорожує та відпочиває за межами України, може працювати і отримувати дохід, а його частину віддати на утримання дитини, та зобов`язана утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися до досягнення нею 23 років. Оскільки їх син навчається на денному відділенні у Дніпровському технолого-економічному фаховому коледжі, стипендії не отримує, ніякого джерела доходів не має, враховуючи те, що відповідачка не є інвалідом, знаходиться у працездатному віці, інших дітей у неї немає, вона зобов`язана та має можливість утримувати свого повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги. У зв`язку з вищезазначеним, він звернувся до суду з відповідною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 грн. щомісячно, або в розмірі 1/4 всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення нею 23-х років. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем сформовано в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у позові про стягнення аліментів у зв`язку з відсутністю реальної потреби сина у фінансовій підтримці від неї. В обґрунтування зазначила, що син має реєстрацію за адресою [ADDRESS] , проживає самостійно, оскільки позивач живе в садовому будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй і перебуває у провадженні іншої справи в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області, щодо розподілу майна (справа №175/13738/24). Син неофіційно працює, має власний дохід і частково забезпечує себе самостійно. Вона наразі проживає за кордоном, не має постійного доходу в Україні та за кордоном, і не може сплачувати аліменти у повному обсязі, проте, вона періодично перераховує кошти на карту сина, що частково покриває його потреби та сплачує щорічний платіж по страхуванню сина. Відповідачем сформовано в системі «Електронний суд» додаткові пояснення у справі в яких зазначила, що на ній лежить кредитне навантаження за грошовий кредит, який був оформлений в шлюбі на придбання спального гарнітура (який зараз знаходиться у квартирі за пропискою позивача) та відпочинок, який був здійснений під час шлюбу, але кредитні зобов`язання (близько 3 000 3 500 грн.) за вказаним кредитом щомісячно сплачує вона. Цей кредит також є предметом спору в справі №175/13778/24 в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області про розподіл майна і відповідач [PERSON] його не визнає. Навчання сина триватиме до січня 2026 року куди, де і чи буде він надалі продовжувати навчання, ще не відомо. Вказані вище обставини свідчать про те, що враховуючи, що зараз вона не має доходу, на ній висить кредитне навантаження, та позивач живе окремо в садовому будинку, а син окремо і забезпечує себе самостійно, отримує від мене грошову підтримку, призначення аліментів є недоречним. Позивач надав суду відповідь на відзив в якій просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що син [PERSON] проживає разом з ним та перебуває повністю на його утриманні, що підтверджується доказами вже наданими позивачем суду і що достовірно відомо відповідачу, яка не надала суду жодного доказу, який би підтверджував її необґрунтовані припущення та спростовував наведені обставини. Припущення відповідача, що син неофіційно працює, має власний дохід і частково забезпечує себе самостійно, також не відповідає дійсності та жодним доказом не підтверджується відповідачем, а ним надано суду доказ довідку з місця навчання № 576 від 03 вересня 2025 року, згідно якої він навчається на 3-му курсі денного відділення, з чого виходить, що він не може працювати офіційно чи неофіційно (ні теоретично, ні практично). Щодо припущень відповідача про її проживання за кордоном, відсутності постійного доходу в Україні та за кордоном, неможливості сплачувати аліменти у повному обсязі, вказує, що це не відповідає дійсності, оскільки відповідач не проживає за кордоном, а періодично туди їздить відпочивати та розважатись, і це підтверджуються місцем реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] , що є її батьківським двоповерховим будинком, де вона проживає коли повертається з закордонних поїздок. Невідповідність дійсності заявленого відповідачем підтверджується документом, наданим відповідачем « [INFO] », що іспанською означає «дозвіл на проживання» або «вид на проживання» (ВНЖ). Це офіційний документ або картка, що дає право іноземцям легально проживати в Іспанії протягом певного тимчасового терміну, а також може надавати право на роботу. Але, чомусь відповідач там не працює, оскільки повідомляє суду, що доходу за кордоном не має. В цьому ж документі «Proteccion temporal desplazados» іспанською означає тимчасовий захист для переміщених осіб, та надає їм право на проживання, роботу, медичну допомогу та освіту в країні ЄС (наприклад, в Іспанії), і цей статус, як правило, надається на один рік із можливістю продовження. Щодо документу, який відповідач зазначає «пропискою в Іспанії», то необхідно зауважити наступне: «Empadronamiento colectivo» (колективна реєстрація) означає спільну реєстрацію групи людей за однією адресою в Іспанії, що є окремим випадком від індивідуальної реєстрації. «Empadronamiento» означає «прописка» або реєстрація місця проживання в Іспанії. «Сolectivo» (колективна) це додаток, який вказує, що реєстрація стосується не однієї особи, а групи осіб. Прописка «Еmpadronamiento» в Іспанії це необхідна формальність для ведення обліку населення. Всі особи, що прибули в країну на певний строк, зобов`язані зареєструватися за місцем знаходження. Щодо тверджень відповідача про періодичні перерахування коштів на карту сина, що частково покриває його потреби, також не відповідає дійсності, оскільки ті кошти, які відповідач перераховує на карту сина не покривають і десятої частки його потреб, не враховуючи вимушені для відповідача перекази: 27 липня 2025 року 3000 грн. (День народження сина), 27 серпня 2025 року 2 000 грн. (вимушене повернення позичених у друзів коштів), сума у 18 000 грн. за 8 з половиною місяців, яка складає 2 117 грн. на місяць ледь покриває десяту частку від визначеної мінімальної суми середньомісячного утримання сина у розмірі 20 000 грн. Крім того, таку ж суму він іноді переводить сину також на його картку, але 90% коштів на утримання їх спільного сина він надає йому в готівковій формі, але підтвердити це документально неможливо, окрім кредитів, які він бере на потреби сина, а йому віддаю ці кошти готівкою. Це підтверджується виписками і документами, які додаються до відповіді. Відповідачем у системі «Електронний суд» було сформовано заперечення на відповідь на відзив, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначила, що їх син є повнолітнім і має власне місце реєстрації за адресою позивача - [ADDRESS] , що не означає автоматичного спільного проживання з батьком. Твердження про те, що навчання на денній формі виключає можливість працювати, є безпідставним у сучасних умовах. Навпаки, навчаючись на останньому курсі, син має всі можливості для неофіційної роботи та отримання доходу, що так і є, син працює неофіційно та забезпечує себе самостійно. Вона, як мати, надає сину регулярну фінансову допомогу, що підтверджується банківськими виписками. Зокрема, 23 травня 2025 року вона повністю компенсувала вартість ремонту його мобільного телефону, перерахувавши 4 160 грн., що підтверджується випискою з Monobank. Перелік потреб сина, наведений позивачем, є суто суб`єктивним, завищеним і не підтверджений жодними об`єктивними доказами (рахунками, квитанціями). Вказує, що її перебування за кордоном не є добровільним відрядженням для відпочинку. Вона проживає разом зі своїм цивільним чоловіком, який її підтримує та допомагає сплачувати кредити, взяті ще в шлюбі (для потреб сім`ї.). Їй не відомо, про яку «колективну прописку» говорить позивач, вона зареєстрована за місцем проживання разом зі своїм чоловіком, що є звичайною практикою. Позивачем було подано до суду заяву в якій він просив розгляд цивільної справи проводити без його участі та підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у системі «Електронний суд» сформувала заяву в якій просила розглянути справу без її участі та відмовити у позові про стягнення аліментів у зв`язку з відсутністю реальної потреби сина у фінансовій підтримці від неї. Також просила суд врахувати, що син фактично самостійний, живе окремо, неофіційно працює, факт надання нею добровільної фінансової допомоги сину (включаючи повну оплату ремонту телефону) та відсутність доведеної необхідності у стягненні заявлених коштів, її важку матеріальну ситуацію, кредитне навантаження, яке тягнеться з моменту шлюбу з [PERSON] , що залишилось після розлучення з позивачем, обставини, про те що майно відповідача - садовий будинок перебуває у провадженні на розподіл майна, а позивач фактично проживає в цьому садовому будинку, отже вказаний позов є зловживанням процесуальним правом з боку позивача, і поданий ним з метою тиску та помсти у зв`язку з її позовом про розподіл майна. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 27 вересня 2003 року [PERSON] та [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, про що зроблено запис №369 (а. с. 16). Від подружнього життя сторони мають дитину: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис №304 (а. с. 17). Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 лютого 2024 року у справі №203/7594/23, яке набрало законної сили 02 квітня 2024 року, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та розірвано шлюб, який було укладено між сторонами (а. с. 18-22). Також судом встановлено, що з витягів з реєстру територіальної громади позивач [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 23-24). Крім того, відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №327 від 10 січня 2024 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] (уповноважений власник) зареєстрований з 13 грудня 2002 року; [PERSON] (дружина) зареєстрована з 10 березня 2004 року та знята з реєстрації 10 січня 2024 року; [PERSON] (син) зареєстрований з 20 липня 2020 року (а. с. 34). Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до наявної в матеріалах справи довідки №576 від 03 вересня 2025 року Дніпровського технолого-економічного фахового коледжу, [PERSON] у 2022 році на базі 9 класів зарахований на 1 курс денного відділення Дніпровського технолого-економічного фахового коледжу І рівня акредитації (наказ №60/в від 29 липня 2022 року), нині навчається на 4 курсі в групі ВХП-22 3/9 з терміном закінчення навчання січень 2026 року (а. с. 25). Відповідно до відомостей з веб-порталу Пенсійного фонду України наявні відомості про [PERSON] станом на 23 серпня 2025 року про те, що він отримує пенсію за вислугу років з 29 травня 2021 року, а загальна сума призначеної пенсії становить 11\~932,57 грн. (а. с. 26). Також у матеріалах справи наявне пенсійне посвідчення № [NUMBER] , яке видане [PERSON] 13 липня 2021 року (а. с. 60). З наявної в матеріалах справи податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] за півріччя 2025 року судом встановлено, що обсяг доходу за звітний (податковий) період ФОП [PERSON] становить 24\~000 грн. (а. с. 27-30). Крім того, в матеріалах справи наявні платіжні інструкції зі сплати [PERSON] комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а. с. 37-46). Судом з виписки по картці [PERSON] за період з 01 січня 2025 року по 13 вересня 2025 року встановлено перерахування сину [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 23\~389,16 грн. (а. с. 71-75). Також з виписки по картці [PERSON] за період з 01 січня 2025 року по 15 вересня 2025 року встановлено перерахування сину [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 17046 грн. (а. с. 112-113). Крім того, в матеріалах справи наявна виписка по рахунку фізичної особи-підприємця [PERSON] за період з 01 серпня 2025 року по 13 вересня 2025 року, з якої вбачається надходження коштів у загальному розмірі 5,88 грн. (а. с. 76). Матеріалами справи підтверджено, що згідно з інформаційної довідки №374113045, яка сформована 12 квітня 2024 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 85-86). Частиною 2 статті 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Частинами 1, 2 статті 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Конструкція вказаної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами цієї статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання. Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Відтак обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися виникає лише при наявності в сукупності таких юридичних фактів: досягнення дитиною 18 років, але не більше 23 років; продовження дитиною навчання; потреба дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням; наявність можливості у батьків надавати допомогу. На підставі ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, саме на позивачі в цьому випадку, лежить обов`язок доведення в суді обставин, які мають юридичне значення, зокрема потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, а також можливостей відповідача надавати матеріальну допомогу. Крім того, відповідно до п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Правова природа аліментів у розумінні СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу наведених норм вбачається, що необхідною передумовою виникнення права батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків. Отже, судом встановлено, що спільна повнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем, що також підтверджується витягами з реєстру територіальної громади і довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, та не спростовано відповідачем належними, допустимими доказами. Під час судового розгляду позивачем було доведено, що їх з відповідачем спільний син навчається на денній формі навчання та не має можливості працювати, при цьому витрачає кошти на проїзд, харчування, тощо. Також судом встановлено, що позивач є пенсіонером з 2021 року та є фізичною особою підприємцем, який станом на серпень 2025 року отримував пенсію в розмірі 11 932,57 грн., а його доходи від підприємницької діяльності за перше півріччя 2025 року загалом склали 24\~000 грн., що в середньому 4\~000 грн. на місяць. На підтвердження своїх заперечень, відповідачем надано суду виписки по картці [PERSON] про перерахування коштів ім`я [PERSON] , але вказані платежі перераховувались не у постійному розмірі, та не свідчать про їх регулярність. Судом також враховується, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчатися. Крім того, надані відповідачем копії документів, які складені іншою державою, без надання перекладу їх на українську мову, не можуть бути прийняті та враховані судом при прийнятті рішення у справі. Більш того, наявність іншого спору в іншому суді між сторонами справи та кредитних зобов`язань, також не звільняє батьків від обов`язку на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Також надані сторонами інші документи, які здійснені шляхом скриншоту, інформації по кредитному договору, квитанції з магазинів і за комунальні послуги, не приймаються судом до уваги, оскільки вони не підтверджують платника цих послуг та не зазначено сторонами, яке вони мають значення для розгляду справи. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина, і цей обов`язок також розповсюджується на позивача. Отже, суд враховує, що, особи, які досягли 18 років є повнолітніми, мають повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки не можна ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №283/1309/17. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці і має повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, інших непрацездатних осіб на утриманні не має, тому суд вважає, що відповідач спроможна сплачувати позивачу аліменти. Також суд бере до уваги рівний обов`язок обох батьків надавати матеріальну допомогу дитині, яка продовжує навчання, та враховує відомості про позивача і відповідача, які перебувають у працездатному стані, але не працевлаштовані, що не звільняє їх від виконання свого обов`язку у матеріальній допомозі своєї повнолітній дитині, яка продовжує навчання. Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17 зазначив, що змістом статті 199 СК України законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Таким чином, визначаючи розмір аліментів суд враховує встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері. Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги, що повнолітня дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , навчається на 4 курсі денної форми навчання Дніпровського технолого-економічного фахового коледжу, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою, інших непрацездатних осіб не має, та беручи до уваги, що позивач також має дохід та перебуває у працездатному віці, тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини - сина у твердій формі в розмірі 4\~000 грн., що на думку суду буде об`єктивним, необхідним, достатнім і справедливим розміром стягнення аліментів з урахуванням обов`язку також іншого з батьків надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, яка навчається, тобто до 31 січня 2026 року, а не до досягнення дитиною 23 років, як просив позивач у своїй позовній заяві. Якщо дитина продовжить навчання після 31 січня 2026 року, то позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за майнову вимогу в розмірі 1\~211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial