Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

У червні 2025 року адвокат Соляник І.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів. Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач та відповідачка є батьками неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] від виховання якого самоусунулась відповідачка та з січня 2022 року не спілкується із дитиною. Не надає матеріальної допомоги та участі у його вихованні не приймає. Дитина знаходиться на утриманні батька. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання дитини та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідачки. 26 червня 2025 року адвокат Соляник І.М., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з уточненою позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Казанківської селищної ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів, де просив також позбавити батьківських прав відповідачку по відношенню до свого неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Вимогу про позбавлення батьківських прав відповідачки позивач обґрунтував тим, що відповідачка, як мати дитини, ніяким чином про нього не піклується, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням та підготовкою до самостійного життя, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, не надає фінансової допомоги, у зв`язку із цим, створились умови, які шкодять інтересам дитини. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 30.06.2025 року, провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 21 липня 2025 року на електронну адресу суду надійшли заперечення відповідачки щодо задоволення позовних вимог в частині позбавлення її батьківських прав по відношенню до свого сина - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з наданих заперечень, відповідачка вказує, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Так, відповідачка вказує, що знаходиться за кордоном та постійно спілкується із сином по телефону. Сину відповідачка допомагає матеріально, дитина перебувала із нею за кордоном три місяці, яку вона самостійно забезпечувала. Будь-якої небезпеки для дитини відповідачка не створює, насильства до дитини не вчиняла. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 30.09.2025 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що відповідачка перебуває за кордоном та належним чином не приймає участі у вихованні та утриманні їхньої спільної дитини. На уточнюючи запитання суду позивач пояснив, що відповідачка періодично спілкується із сином по телефону, у період з кінця 2023 року до початку 2024 року син перебував за кордоном разом із відповідачкою, звідки повернувся до батька. Позивач не заперечував факту отримання грошових коштів сином від матері та пояснив, що дитина має платіжну картку на яку іноді отримує грошові кошти від матері. Відповідачка в судове засідання не прибула, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи, вважала вирішення питання щодо позовних вимог позивача залишити на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши думку третьої особи, допитавши свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Новолазарівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 12.08.2014 року. В графі батьки, вказаного свідоцтва про народження, вказано, що батьком [PERSON] є позивач - [PERSON] , а матір`ю - відповідачка [PERSON] . Згідно з дослідженою судом копією Витягу з реєстру територіальної громади від 24.04.2023 року № 2023/003198230 [PERSON] зареєстрований з 24.04.2023 року за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач успадкував житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . З наданого суду копії акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 24.06.2025 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом із батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а з копії акту обстеження матеріально - побутових умов від 17.07.2025 року № 21 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає в задовільних умовах, має окрему кімнату, яку забезпечено всім необхідним для навчання та розвитку. Дитина має ліжко, письмовий стіл, чисту постільну білизну, одяг згідно сезону та продуктами харчування. Згідно характеристики ДОП № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області лейтенанта поліції Євгенія Бєліка від 09.07.2025 року позивач [PERSON] характеризується позитивно, самостійно займається вихованням свого неповнолітнього сина [PERSON] 2008 р.н. Позивач офіційно не працевлаштований та заробляє на життя випадковими заробітками. За характером спокійний, алкогольними напоями не зловживає, наркотичних речовин не вживає, в громадському житті та благоустрої Казанківської ОТГ участі не приймає.08.07.2025 року № 25/02.01-29 З довідки-характеристики, виданої Казанківською селищною радою Миколаївської області від 08.07.2025 року №25/02.01-29 вбачається, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , до адміністративної відповідальності не притягався та компрометуючі матеріали стосовно нього відсутні. З довідки-характеристики, виданої Казанківською селищною радою Миколаївської області від 08.07.2025 року №26/02.01-29 вбачається, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживає з 2008 року. До адміністративної відповідальності відповідачка не притягалася та компрометуючі матеріали стосовно неї відсутні. Згідно з копією довідки Відокремленого структурного підрозділу «Новобузький фаховий коледж Миколаївського національного аграрного університету» від 10.07.2025 року № 551 вбачається, що [PERSON] є студентом 3 курсу, денної форми навчання по спеціальності: «Агроінженерія» на бюджетній основі з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року. Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , питання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до свого сина належить залишити на розсуд суду. Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, отриманих судом листом від 01.09.2025 року № 6975, встановлено, що 26.04.2023 року відповідачка [PERSON] покинула територію України. З доданих до заперечень відповідачкою документів, судом встановлено, що відповідачкою було придбано електросамокат, а також перерахування грошових коштів на платіжну картку, яка належить особі ідентифікованою як: Dima Mikhailow. З наданих платіжних виписок судом встановлено, що відповідні перерахунки відбулися у вересні та жовтні 2024 року. З інших наданих документів не вбачається точного часу та дати перерахунку грошових коштів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача пояснила суду, що проживає по сусідству із позивачем та його сином з 2022 року. З того часу не бачила матір дитини. Син проживає із батьком та знаходиться на його утриманні. Свідок обізнана про те, що дитина деякий час проживала із матір`ю за кордоном, звідки повернулася до батька. Встановивши наведені обставини, суд керується наступним. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч.ч. 2-4 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом, характером та значенням, як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У Преамбулі Конвенції проголошено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Отже, повним та гармонійним розвитком дитини визнається її зростання в сімейному оточенні, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. В свою чергу, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та ін. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розглянувши спірні правовідносини, що виникли між сторонами даної справи, суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Суд враховує й те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. У рішенні ЄСПЛ №39948/06 від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…». Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції"). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії"). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, внаслідок чого її фізичний, психічний і моральний розвиток піддаються небезпеці. За результатами судового розгляду, судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно свого сина - неповнолітнього [PERSON] . Перед судом не доведено будь-яких обставин свідомого та навмисного нехтування відповідачкою батьківських обов`язків, будь-якої винної поведінки з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини, нехтування її інтересами та неможливість зміни такої поведінки. Так, зі встановлених обставин справи вбачається, що сторони мають спільну дитину. У квітні 2023 року відповідачка виїхала за межі кордону України. Проте, суд зазначає, що окреме проживання батьків, зокрема виїзд матері дитини за кордон, не може вважатись обставиною, що свідчить про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Крім того, відповідачка у поданих запереченнях вказує на те, що спілкується із дитиною та надає матеріальну допомогу сину. Вказані обставини позивачем не спростовані та доказів, що спростовують відповідне твердження відповідачки суду надано не було. Виходячи із всього наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не обґрунтовано належними та допустимими доказами та обставинами, на підтвердження винної поведінки відповідачки, свідомого та систематичного нехтування нею батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини, попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, здійснення нею негативного впливу на дитину та інше, для застосування такого заходу, як позбавлення її батьківських прав відносно власної дитини, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог позивача. Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. У ч.4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч.1 ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно з ч. ч.3, 4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, навчанні дитини в м. Новий Буг на денній формі навчання та перебування матері за кордоном, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Та обставина, що мати дитини проживає окремо, не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дитину і може вважатися в розумінні закону «одиноким батьком», оскільки вказані обставини не позбавляють матір дитини батьківських прав і не залишають дитину без материнського виховання. Також суду не надано доказів як того, що батько дитини самостійно несе витрати по її утриманні, так і доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання позивачем сина, оскільки однозначно та достовірно не підтверджують вказаний факт. Суд звертає увагу й на те, що позивач просить суд встановити в судовому порядку факт самостійного виховання та утримання сина, в той час як мати дитини такі факти фактично не заперечує отже, позивач звернувся до суду з метою закріплення фактів, які ніким не оспорюються та не ставляться під сумнів. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання сина не породжує юридичних наслідків, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька. За таких обставин суд приходить до висновку, що виховання та утримання дитини батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення судом, якщо такі факти не породжують юридичних наслідків та не призводять до виникнення або зміни особистих прав батька або дитини. З огляду на все наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо стягнення аліментів. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров`я батька, його матеріальне становище та матеріальне становище дитини, наявність у сторін на утриманні інших осіб і, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин, призначає аліменти. Позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь неповнолітньої дитини - аліменти в розмірі частини заробітку (доходів) з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Факт проживання дитини із батьком, а матері окремо від дитини суд вважає доведеним та сторонами не заперечується. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищезазначене та ту обставину, що відповідачка проти позовних вимог в цій частині не заперечує, суду не надала доказів, які б свідчили про неможливість виконання обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини, наявність хвороби чи інших утриманців, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі п.3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору у всіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Виходячи з такого та беручи до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, суд приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору з відповідачки на користь держави у розмірі 1211,20 гривень за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини. Інші витрати позивача пов`язані зі сплатою судового збору за позовні вимоги, які не підлягають задоволенню судом слід покласти на його рахунок. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial