Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

У квітні 2023 року, [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України (далі - відповідач) про стягнення збитків та просила суд, стягнути з Держави Україна на користь [PERSON] шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування збитків (неотриманої винагороди) за період 13 місяців за березень 2022 року - березень 2023 року у сумі 1 539 906,29 грн, завданих органами державної влади. Стягнути з Держави Україна на користь [PERSON] шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування моральної шкоди у сумі 1 539 906,29 грн, завданих органами державної влади. У обґрунтування вимог вказано, що до 24.02.2022 року позивачка здійснювала діяльність приватного виконавця в Донецькій області. З 17.03.2022 року позивачка виїхала з м. Маріуполя, є внутрішньо переміщеною особою в м. Одеса Одеської області. З моменту введення воєнного стану в Україні, тобто з 24.02.2022 року Міністерством юстиції України та адміністратором автоматизованої системи виконавчого провадження державним підприємством «Національні інформаційні системи» приватним і державним виконавцям був припинений доступ до державних реєстрів, у тому числі до автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП). Бездіяльність відповідача порушує право позивачки мирно володіти майном (отримувати доходи від професійної діяльності), яке гарантоване статтею 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зумовлене невиконанням позитивних зобов`язань щодо прийняття відповідного правового акта або вчинення дій, направлених на його прийняття. У листі-претензії до відповідача позивачка просила прискорити врегулювання питання відновлення мені доступу до АСВП та надання можливості здійснювати повноваження приватного виконавця шляхом прийняття відповідного наказу Міністерства юстиції України тощо, сплатити на користь позивачи збитки - суму неотриманої винагороди приватного виконавця за період з 01.03.2022 року до 01.03.2023 року у розмірі 1 421 451,96 грн, а також моральну шкоду, яка дорівнює сумі збитків, у розмірі 1 421 451,96 грн. Листом відповідача 1 № 36550/27634-33-23/20.5.1 від 24.03.2023 надано відповідь на лист-претензію, в якому зазначено про відсутність підставі для відшкодування збитків і моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Волковій С.Я. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.04.2023 року провадження у цивільній справі відкрито та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2023 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження цивільної справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. 02.06.2023 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнано, просив відмовити у задоволенні позову. 05.07.2023 року відповідно до розпорядження № 207 від 03.07.2023 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку зі звільненням судді Волкової С.Я. , з посади судді Печерського районного суду м.Києва. Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Соколову О.М. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року цивільну справу № 757/13349/23-ц - прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.04.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/13349/23-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, в матеріалах справи міститься заява від позивача про розгляд справи без участі позивача,вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, просив відмовити у задоволенні вимог. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 1 Закону України № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 1404-VІІІ реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в Автоматизованій системі виконавчого провадження (далі - Система), порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України. Механізм функціонування Системи визначено Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2432/5 (далі - Положення № 2432/5). Внаслідок військової агресії російської федерації проти України, ДП «НАІС» з метою забезпечення збереження та захисту даних, а також недопущення будь-яких несанкціонованих дій з інформацією реєстрів, 24.02.2022 тимчасово призупинено роботи Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст, зокрема, призупинено роботу Системи. У подальшому для нормативного врегулювання роботи Системи та порядку доступу та користування нею під час воєнного стану Міністерством Наказом № 1310/5 із послідуючими змінами, внесеними Наказом № 2068/5, встановлено особливий порядок та умови, за яких приватним виконавцям може бути відновлений доступ до Системи. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] є діючим приватним виконавцем, виконавчим округом якої до травня 2023 року була Донецька область, та її офіс був розташований за адресою: 87545, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Перемоги, 103, приміщення [NUMBER]. Наведене, згідно зі змістом позовної заяви [PERSON] , не заперечується та визнається останньою. Згідно з пунктом 2 Наказу № 2068/5 повідомлення про відновлення (надання) приватному виконавцю доступу до Системи готується Департаментом на підставі звернення приватного виконавця у разі, якщо: приватним виконавцем укладено договір (договори) страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», строк дії якого (яких) не закінчився; приватний виконавець не має заборгованості з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження; адміністративно-територіальна одиниця, на території якої розташований офіс приватного виконавця, не окупована внаслідок військової агресії Російської Федерації та на цій території не проводяться воєнні (бойові) дії; приватний виконавець здійснює діяльність в офісі, відомості про який внесені до Єдиного реєстру приватних виконавців України, та цей офіс відповідає вимогам, встановленим розділом II Положення про офіс приватного виконавця, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.11.2016 № 3238/5. Відповідно до матеріалів справи, зважаючи на те, що офіс приватного виконавця [PERSON]. знаходився у місті Маріуполь Донецької області, яке до сьогодні є тимчасово окупованим внаслідок військової агресії російської федерації, у Департаменту державної виконавчої служби були відсутні правові підстави для підготовки та направлення повідомлення щодо подальшого відновлення їй доступу до Системи. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Мін`юст діє відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (зі змінами від 10.06.2020) (далі - Положення № 228). Міністерство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України. Водночас, одним із завдань Мін`юсту є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері організації примусового виконання рішень. Пунктом 10 Положення № 228 встановлено, що Міністерство у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням. Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначено у Законі України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VІІІ). Відповідно до статті 23 Закону № 1403-VІІІ Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру. Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 № 2431/5 (далі - Порядок формування і ведення Єдиного реєстру), Єдиний реєстр - сукупність відомостей про приватних виконавців України, які отримали в установленому законодавством порядку посвідчення, та інформації про їх діяльність, яку Міністерство юстиції отримує у процесі реалізації своїх повноважень як державного органу, що здійснює завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів. Згідно відомостей Єдиного реєстру інформацію про приватного виконавця [PERSON]. внесено до Єдиного реєстру 04.09.2020. Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1403-VІІІ, пунктом 1 розділу ІІ Положення про офіс приватного виконавця, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.11.2016 № 3238/5 (далі - Положення № 3238/5), офіс повинен знаходитись в межах виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність. Відповідно до частини п`ятої статті 25 Закону № 1403-VІІІ, у разі зміни приватним виконавцем виконавчого округу в повідомленні про зміну виконавчого округу обов`язково зазначається інформація про офіс приватного виконавця у новому виконавчому окрузі. Частиною четвертою цієї же статті передбачено, що приватний виконавець, за умови відсутності незакінчених виконавчих проваджень, має право змінити виконавчий округ. Зміна виконавчого округу відбувається шляхом повідомлення Міністерства юстиції України про новий виконавчий округ та внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру приватних виконавців України. Виходячи із зазначених вище положень законодавства слід зазначити, що приватний виконавець може змінити виконавчий округ шляхом подання відповідного повідомлення у разі дотримання вимог Закону № 1403-VІІІ щодо порядку зміни виконавчого округу, зокрема за умови відсутності у нього на виконанні незакінчених виконавчих проваджень. Відповідно до матеріалів справи станом на час звернень позивача до Міністерства, згідно з даними Системи, у неї на виконанні перебували відкриті виконавчі провадження. Враховуючи зазначене, підстави для зміни у Єдиному реєстрі інформації про виконавчий округ, на території якого [PERSON] здійснює діяльність, були відсутні. У Міністерства були відсутні будь-які законні підстави для підготовки та направлення повідомлення щодо подальшого відновлення приватному виконавцю [PERSON]. доступу до Системи, а також для внесення до Єдиного реєстру інформації про зміну виконавчого округу та розташування її офісу. Вищезазначену інформацію було доведено до відома Позивача відповідями на її неодноразові звернення: № 36382/45211-33-22/20.5.1 від 15.05.2022, № 40902/33406- 33-22/20.5.1 від 30.05.2022 та №61265/77141-33-22/20.5.1 від 27.07.2022. Позивач мотивує свій позов тим, що Мін`юстом, відповідно до наданих нею заяв щодо відновлення доступу до Системи, не здійснено відповідних заходів, не врегульовано на законодавчому рівні порядок відновлення доступу до Системи, порядок зміни виконавчого округу у період воєнного стану приватним виконавцям, офіси яких знаходяться на території адміністративно-територіальних одиниць, окупованих внаслідок військової агресії російської федерації. [PERSON] стверджує, що через протиправну бездіяльність Міністерства несе збитки та їй спричинено моральну шкоду. Позивач не навів жодних реальних доводів та обґрунтувань, які б слугували підставою для встановлення факту бездіяльності Міністерства щодо відсутності дій по врегулювання порядку відновлення доступу до Системи, порядку зміни виконавчого округу у період воєнного стану приватним виконавцям, офіси яких знаходяться на території адміністративно-територіальних одиниць, окупованих внаслідок військової агресії російської федерації. Доводи Позивача ґрунтуються виключно на суб`єктивних переконаннях, а не на положеннях чинного законодавства. Міністерство, з метою врегулювання особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану, протягом 2022 - 2023 років вносило зміни до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція). Мін`юст відповідно до статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, у контексті спірних правовідносин Законом № 3048-ІХ доповнено розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1403-VІІІ наступним пунктом: « приватний виконавець, який має незакінчені виконавчі провадження та офіс якого розміщений у територіальних громадах, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають чи перебували у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, має право змінити виконавчий округ. Такий приватний виконавець продовжує примусове виконання виконавчих документів, які перебували в нього на виконанні у виконавчому окрузі, який він змінив, з урахуванням обмежень, встановлених законодавством про виконавче провадження. Для зміни виконавчого округу такий приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України про свій новий виконавчий округ не пізніше як за один робочий день з дня зміни виконавчого округу. Під час зміни виконавчого округу не допускається розміщення офісу приватного виконавця в територіальній громаді, розташованій у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають чи перебували у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України. У новому виконавчому окрузі не допускається відкриття виконавчих проваджень, місцем виконання яких є територія попереднього виконавчого округу. Приватний виконавець має право повторно змінити свій виконавчий округ на попередній виконавчий округ, у якому він здійснював діяльність, за умови передачі виконавчих проваджень, відкритих у виконавчому окрузі, у якому він наразі здійснює діяльність, до органу державної виконавчої служби або іншого приватного виконавця в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.». Так, відповідно до матеріалів справи, приватним виконавцем [PERSON]. змінено виконавчий округ з Донецької області на Одеську область, та її офіс приватного виконавця на сьогодні знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Говорова Маршала, 7, офіс 6-2, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру. О Отже, зважаючи на законодавче врегулювання спірних правовідносин, Міністерство вчинило зі свого боку всі дії, необхідні для зміни Позивачем виконавчого округу, що підтверджує доводи Міністерства щодо відсутності протиправної бездіяльності з його боку. За приписами статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Статтею 22 ЦК України встановлено, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення : 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20). При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18). Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18). Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника. У частині третій статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток. Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд повинен зважати на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків. Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків. Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин. Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків. Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків. Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 161/14197/20. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною другою статтею 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач не надав доказів на підтвердження факту завдання їй збитків, у вигляді неотриманої основної та додаткової винагороди, в заявленій до стягнення сумі, не довів наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями Міністерства та збитками, не обґрунтував доказами розмір заявленої до стягнення суми у якості відшкодування. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова № 4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 10-1 Постанови № 4 визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом . Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 17 Постанови № 4 визначено, що з метою забезпечення своєчасного і правильного вирішення справи, суддя повинен провести ретельну підготовку її до розгляду. Зокрема, в строки встановлені статтею 146 ЦПК ( 1502-06 ), вчинити всі необхідні підготовчі дії, передбачені статтею143 цього ж Кодексу ( 1502-06 ), залежно від конкретних обставин справи, витребувати від позивача подання доказів про порушення його законних прав і заподіяну моральну шкоду, надіслати відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів і зажадати від нього письмових пояснень щодо заявленого позову, а за наявності заперечень проти нього - подання доказів, що їх підтверджують. Враховуючи пункт 5 Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Пунктом 4 Постанови № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Так, розмір моральної шкоди заявлений [PERSON] є непідтвердженим, необґрунтованим та суттєво завищеним, не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. Позивачем не надано жодних доказів, таких як показання свідків, висновки експертів, письмові докази (наприклад медичні довідки, висновки) та іншими документи тощо, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації. Позивачем, своєю чергою, не було доведено яким чином та в який спосіб їй було нанесено моральну шкоду Мін`юстом, не зазначено чим підтверджується факт заподіяння позивачці моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивача оцінює заподіяну йому шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем при зверненні із позовною заявою до суду не надано належного обґрунтування позовних вимог, розрахунку визначеної моральної шкоди, а також вичерпного переліку доказів на підтвердження наявності вини відповідача, що свідчить про відсутність неможливість задоволення позовних вимог. Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні.

Outcome: dismissed