Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

Земельна ділянка з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011, площею 5,7002 га, на праві спільної часткової власності належить [PERSON] (розмір частки 5/6) та [PERSON] (розмір частки 1/6), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.08.2025 № 438545889, матеріалами спадкової справи № 16/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , матеріалами спадкової справи № 283/2012 до майна померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтвом про право на спадщину від 26.08.2020 № 301, що міститься у матеріалах спадкової справи № 9/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Вищезазначеними доказами підтверджуються доводи позивача про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011 належала [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем 5/6 частин вказаної земельної ділянки був син [PERSON] (чоловік [PERSON] ) [PERSON] , який помер [INFO] , в подальшому 5/6 частин вказаної земельної ділянки успадкувала позивач. Спадкоємцем 1/6 частини вказаної земельної ділянки була дружина [PERSON] [PERSON] , яка померла [INFO] , а в подальшому 1/6 частину вказаної земельної ділянки успадкувала відповідач. Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, виготовленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Козацькі землі», від 13.03.2024, існує можливість поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011, площею 5,7002 га, в натурі між співвласниками наступним чином: - площа земельної ділянки № 1 [PERSON] 4,7502 га., земельна ділянка межує: від А до Б землі гр. [PERSON] (кад. № 2323684700:02:004:0012); від Б до В землі комунальної власності (польова дорога); від В до Г землі гр. [PERSON] (кад. № 2323684700:02:004:0010); від Г до А землі приватної власності (кад. № не визначений); - площа земельної ділянки № 2 гр. [PERSON] 0,9500 га, земельна ділянка межує: від А до Б землі гр. [PERSON] (кад. № 2323684700:02:004:0010); від Б до В землі комунальної власності (кад. № не визначений); від В до Г землі гр. [PERSON] (кад. №2323684700:02:004:0012); від Г до А землі гр. [PERSON] (кад. № не визначений). Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною четвертою статті 200 ЦПК України визначено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. За приписами ст. 206 ЦПК України: позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (ч. 1); до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч. 2); у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4). \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації. Частиною першою ст. 88 ЗК України визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. За правилом ч. 3 ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, та і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. \~ \~ \~ \~Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, під час розгляду даної справи суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23.04.2025 по справі №357/3145/20 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 127425384), та зазначає таке. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаних статей випливає, що право кожного із співвласників пов`язується із часткою у праві спільної власності і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не є тотожним розпорядженню частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України. Так, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом частини третьої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав. Отже, у результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві. \~ \~ \~ \~Можливість поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011 підтверджується вищезазначеною технічною документацією із землеустрою. \~ \~ \~ \~Отже, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а відтак є підставою для ухвалення судом рішення про задоволення позову в частині вимог про поділ земельної ділянки. Водночас, позовні вимоги про визнання за сторонами права власності на земельні ділянки, що утворилися в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011, та про припинення права спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011, суд визнає необґрунтованими, оскільки набуття колишнім співвласником права власності на виділене майно прямо передбачено частиною третьою статті 364 ЦК України, а припинення права спільної часткової власності внаслідок поділу майна передбачено ч. 2 ст. 367 ЦК України. \~ \~ \~ \~Таким чином, поділ між сторонами земельної ділянки з кадастровим номером 2323684700:02:004:0011 є підставою для набуття кожною з них права власності на виділене їй майно та припинення права спільної часткової власності, адже в разі поділу земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується (ч. 13 ст. 79-1 ЗК України). \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. До позовної заяви позивачем додано квитанцію від 20.08.2025 № 2587-5084-9742-6951, якою підтверджується сплата ним судового збору в розмірі 1583,07 грн. Разом з цим, у позовній заяві представник позивача не просив стягувати з відповідача понесені позивачем судові витрати, а відтак, виходячи з закріпленого у ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності, суд дійшов висновку про можливість покладення судового збору на позивача. Водночас половина сплаченого судового збору: 1583,07/2 = 791,53 грн. підлягає поверненню позивачу у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті. Інші судові витрати, понесені учасниками справи, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial