Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надання послуг теплопостачання за період з 01 грудня 2021 року по 01 березня 2025 року в сумі 13077 грн 02 коп., які отримані за адресою: [ADDRESS] . Крім заборгованості за спожиту теплову енергію позивач також просив суд стягнути з відповідача нарахований індекс інфляції в розмірі 1196 грн 81 коп. та 3 % річних в сумі 317 грн 38 коп. Всього просив стягнути 14591 грн 21 коп. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 25 березня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечення від позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач надала відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечила (а.с. 19-21). У відзиві посилалась на те, що послуг з теплопостачання від позивача за адресою, яка зазначена у позові, вона не отримує, має автономне опалення, a в під`їзді багатоквартирного будинку не встановлені батареї центрального опалення. ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» не надано жодного доказу, щодо надання послуг за які нарахована заборгованість. Додатками до позовної заяви виступають виключно розрахунки заборгованості та додаткових витрат, надані позивачем. Позивачем також не надано доказів укладення з відповідачем будь-якого договору про надання послуг. Навіть якщо припустити існування договору, про надання послуги з постачання теплової енергії між сторонами (який розміщено на сайті tl.pl.ua) та відповідно надання по ньому відповідачу послуг (що жодним чином не підтверджується матеріалами справи), то відповідно до п. 33 розділу «Ціна та порядок оплати послуги, порядок та умови внесення змін до договору щодо ціни послуги» цього договору, виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. Рахунок надається на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунок може надаватися в електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів. Згідно з ч. 4 ст. 612 ЦК України, прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Позивачем не надано доказів, що ним надавались відповідачу будь-які послуги та відповідно рахунки на оплату спожитої послуги, у відповідності до положень договору, на який сам позивач і посилається. Крім того, щодо частини позовних вимог, а саме за період з 01 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року сплила позовна давність, що є самостійною підставою для відмови в позові. Тому в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Позивач, не погодившись з доводами відповідача, наведеними у відзиві на позов, подав відповідь на відзив, у якій зазначав, що вважає свої позовні вимоги правомірними та просив суд задовольнити позов (а.с.27-30). Відповідач надала заперечення, у яких проти позовних вимог заперечив, в їх задоволенні просив відмовити (а.с. 47-50). Інших заяв або клопотань сторони суду не подавали. В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. У заяві також зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, уповноваживши [PERSON] представляти її інтереси в суді. Представник відповідача Артамонов А.А. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. При цьому посилався на обставини, викладені в заявах відповідача по суті справи. В задоволенні позову просив відмовити. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які в судове засідання не з`явилися. Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем за адресою: [ADDRESS] як власник квартири [ADDRESS] за цією адресою. Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі в тексті рішення Закон) співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Тому відповідач як власник квартири є співвласником спільного майна багатоквартирного будинку, у якому така квартира знаходиться. Як передбачено п.6 ч. 1 ст. 1 Закону, спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Тому той факт, що належна позивачу квартира відключена від системи централізованого опалення, не спростовує того факту, що вона є споживачем послуг, що надаються позивачем, оскільки будинок підключено до системи теплопостачання, а відповідно позивачем здійснюється постачання послуг до інших приміщень будинку загального користування. Між сторонами склались правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами. Взаємовідносини між сторонами врегульовано індивідуальним договором про надання послуг. Індивідуальні договори, що є публічними договорами приєднання, та набули чинності з 01 грудня 2021 року, встановлюють порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води (далі - Договір), текст яких розміщений на офіційному сайті підприємства http://te.pl.ua. Згідно пункту 5 Договору позивач взяв на себе зобов`язання надавати комунальні послуги в строки і на умовах, що визначені цим Договором. Цьому обов`язку кореспондує і обов`язок споживача оплачувати надані послуги своєчасно та в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем,\~колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач\~(співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку),\~колективний споживач). Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг. 01 жовтня 2010 року набрали чинності постанови Кабінету Міністрів України №1022 від 08 вересня 2021 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 830» та №1023 від 08 вересня 2021 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 р. № 1182». Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Доказів укладення такого договору співвласниками багатоквартирного будинку по [ADDRESS] з виконавцем комунальної послуги відповідач суду не надала. Тому, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, суд приходить до висновку про те, що між позивачем Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства Полтаватеплоенерго та відповідачем [PERSON] укладено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 грудня 2021 року. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23). Фактично позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання до місць загального користування. При цьому відповідач доказів того, що не здійснюється опалення місць загального користування, на час розгляду справи не надав. Тому посилання відповідача на те, що у під`їзді не встановлені батареї централізованого опалення, суд до уваги не бере. Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач також не надала доказів відсутності приладів опалення в інших приміщеннях загального користування, крім її під`їзду, зокрема в інших під`їздах та інших господарських, технічних або обслуговуючих приміщеннях будинку, які перебувають у спільній власності співвласника будинку. В той же час відсутність приладів опалення в під`їздах не звільняє споживача від обов`язку оплатити послуги теплопостачання до інших місць загального користування - ліфтового ходу, службових приміщень на першому поверсі, загального коридору, прибудованого приміщення консьєржа, підвалу, горища (за наявності таких приміщень), тощо. Тому суд приходить до висновку про наявність обов`язку у відповідача оплатити надані їй позивачем послуги теплопостачання. Нарахування за надані позивачем послуги здійснюються у відповідності до встановлених тарифів, які: - введені в дію з 01 грудня 2020 року постановою НКРЕКП від 30.11.2020 № 2269 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго»; - введені в дію з 01 грудня 2021 року рішенням Полтавської обласної ради від 21.10.2021 № 286 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», які були застосовані до споживачів категорії «населення» після завершення опалювального сезону 2021-2022, тобто з 01 травня 2022 року; - введені в дію з 01 жовтня 2022 року рішенням Полтавської обласної ради від 30.09.2022 № 477 «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, що надаються ПОКВПТЕ «Полтаватеплоенерго». Розмір тарифу зазначається на офіційному сайті підприємства: http://te.pl.ua/tarifi/tarifi-dlya-potreb-naselennya/. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим кодексом України та іншими нормативними актами. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. За нормами ст. 68 ЖК України споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як передбачено п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч.1 та 5 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до ч.1 та 5 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем гарячої води визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Тарифи на комунальну послугу з постачання гарячої води, що виробляється за допомогою систем автономного опалення та/або індивідуального теплового пункту, формуються та встановлюються окремо для кожного багатоквартирного будинку з урахуванням собівартості виробництва надання такої послуги, а також рентабельності суб`єкта господарювання, що провадить таку діяльність. Діючи в правовідносинах належним чином, відповідач мав оплачувати одержані ним послуги згідно затверджених тарифів. Як встановлено судом, відповідач у період з 01 грудня 2021 року по 01 березня 2025 року отримані послуги теплопостачання в повному обсязі не оплатила. У зв`язку з цим за цей період виникла заборгованість в сумі 13077 грн 02 коп. Дана сума заборгованості нарахована позивачем відповідно до затверджених тарифів. При цьому суд відхиляє заперечення відповідача та її представника з посиланням на те, що розрахунок заборгованості не є належним доказом її наявності та розміру. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач у відзиві та її представник під час надання пояснень в судовому засіданні ставили під сумнів наданий позивачем розрахунок заборгованості. В той же час, доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано. З клопотаннями щодо витребування у позивача доказів, якими міг би бути спростований цей розрахунок, або які могли нею бути використані для складення власного розрахунку, відповідач до суду не зверталась. Тому суд, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, відхиляє доводи відповідача щодо неналежності такого доказу як розрахунок заборгованості. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання, що виникло між сторонами, є грошовим. Тому на вимогу позивача відповідач зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. За період з 01 грудня 2021 року по 01 березня 2025 року борг відповідача за послуги теплопостачання становить 13077 грн 02 коп. Інфляційні втрати підприємства у зв`язку з порушенням строків оплати послуг за цей період становлять 1196 грн 81 коп., 3% річних 317 грн 38 коп. Всього заборгованість відповідача з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за цей період становить 14591 грн 21 коп. Суд також відхиляє посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності з наступних підстав. Так, з позовом до суду позивач звернувся 19 березня 2025 року. Згідно ст.\~256\~Цивільного кодексу\~України (ЦК\~України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність\~застосовується судом\~лише за\~заявою сторони\~у спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення.\~ Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтями 257,\~258\~….\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В Україні карантин було запроваджено 12 березня 2020 року, скасовано - з 1 липня 2023 року. На вказаний строк дії карантину продовжено строки позовної давності. Згідно пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. В Україні воєнний стан введено 24 лютого 2022 року. Скасована норма про зупинення перебігу позовної давності 04 вересня 2025 року. Позивач звернувся з даним позовом до суду 19 березня 2025 року, тобто під час дії норми закону про зупинення перебігу строку позовної давності. Таким чином позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов судом задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3028 грн на відшкодування судових витрат зі сплати судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved