Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

ТОВ «ФК «ПАРІС» 26.08.2024 року звернулось до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість на загальну суму 14 797,65 грн., яка складається з: - заборгованості за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року в сумі 12 427,46 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 358,83 грн.; заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; заборгованість за комісією 5 230,73 грн.; пеня 0,00 грн.; 57,30 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року; 351,05 грн. інфляційні втрати за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року; - заборгованості за заявою-договором № 1031053 від 29.08.2019 року в сумі 2 370,19 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 956,28 грн.; заборгованість за процентами 259,08 грн.; заборгованість за комісією 1 076,95 грн.; пеня 0,00 грн.; 10,93 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року; 66,95 грн. інфляційні втрати за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року. Позов мотивований тим, що 10.05.2019 року між АТ «РВС Банк» та відповідачем було підписано заяву-договір № 0031053 від 10.05.2019 року про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовам заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 10 256,41 грн., строк дії кредиту 24 місяців, процентна ставка, % річних 18 тип ставки фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого кредиту. В день підписання заяви-договору № 0031053 від 10.05.2019 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору. Крім того, 29.08.2019 року між відповідачем та АТ «РВС БАНК» було підписано заяву-договір № 1031053 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 5 128,21 гривень, строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка, % річних 18, тип ставки фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5 % від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого Кредиту. 28.12.2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 28/12/2021-1, відповідно до якого позивач набув право вимоги за до відповідача за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року на загальну суму 12 019,11 грн., в т.ч.: заборгованість за тілом кредиту 5 358,83 грн.; заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; заборгованість за комісією 5 230,73 грн. Також АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до відповідача за заявою-договором № 1031053 від 29.08.2019 року на загальну суму 2 292,31 грн., в т.ч.: заборгованість за тілом кредиту 956,28 грн.; заборгованість за процентами 259,08 грн.; заборгованість за комісією 1 076,95 грн. Станом на 21.08.2024 року заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «ПАРІС» за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року становить 12 019,11 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 358,83 грн.; заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; заборгованість за комісією 5 230,73 грн. У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання в сумі 12 019,11 грн., ТОВ «ФК «ПАРІС» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року нараховано: 57,30 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року, та 351,05 гривень інфляційних втрат за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року. Таким чином, всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі: 12 019,11 грн. боргу за кредитом + 57,30 гривень 3% річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) + 351,05 грн. інфляційних втрат, а всього разом: 12 427,46 грн. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2024 року цивільну справу передано за підсудністю до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає. У відзиві на позов посилалась на те, що відповідач вносила на рахунки погашення заборгованості кошти по кредиту № 0031053 від 10.05.2019 року на рахунок [NUMBER] , та по кредиту № 1031053 від 29.08.2019 року на рахунок [NUMBER] . По кредиту № 0031053 від 10.05.2019 року на рахунок [NUMBER] перераховані кошти: 10.06.2019 - 1 250,00 грн., 08.07.2019 - 1 250,00 грн., 07.08.2019 - 1 250,00 грн., 07.09.2019 - 820,00 грн., 09.10.2019 - 1 250,00 грн., 09.11.2019 - 820,00 грн., 07.12.2019 - 820,00 грн., 03.01.2020 - 820,00 грн., 10.03.2020 - 820,00 грн., 26.07.2020 - 820,00 грн. всього погашено 10 740,00 грн. По кредиту № 1031053 від 29.08.2019 року на рахунок [NUMBER] перераховані кошти: 23.09.2019 - 625,00 грн., 29.10.2019 - 625,00 грн., 29.11.2019 - 625,00 грн., 28.12.2019 - 625,00 грн., 28.01.2020 - 625,00 грн., 28.02.2020 - 625,00 грн., 03.04.2020 - 750,00 грн., 01.09.2020 - 1 000,00 грн., 21.09.2020 - 1 150,00 грн., всього погашено 6 650,00 грн. Щодо розміру заборгованості по тілу кредиту позивач у позовній заяві при визначенні суми заборгованості не врахував платежі в розмірі 10 740,00 грн., та 6 650,00 грн. сплачені відповідно до розрахунку платежів [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом ТОВ «ФК «ПАРІС» просило стягнути за кредитним договором № 0031053 від 10.05.2019р з [PERSON] заборгованість по процентах у розмірі 1 429,55 грн. за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року, а також за кредитним договором № 1031053 від 29.08.2019 року заборгованість по процентах у розмірі 259,08 грн. за той же період часу, тобто з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року. Разом з тим, відповідно до заяви-договору № 0031053 від 10.05.2019 року про надання банківської послуги кредит був наданий строком на 24 місяці, тобто до 10.05.2021 року, а тому після спливу строку дії кредитного договору з 11.05.2021 року первинний кредитор не мав підстав здійснювати нарахування відсотків, передбачених умовами договору. Також відповідно до заяви-договору № №1031053 від 29.08.2019р про надання банківських послуг кредит був наданий строком на 12 місяців, тобто до 29.08.2020 року, а тому після спливу строку дії кредитного договору з 30.08.2020 року первинний кредитор не мав підстав здійснювати нарахування відсотків, передбачених умовами договору. Оскільки публічна пропозиція АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-договору. В договорах не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ «ФК «Паріс», що отримало право вимоги від АТ «РВС БАНК», не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору,а тому положення договору про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за обслуговування кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ПАРІС» заборгованості на суму 14 797,65 грн., але з урахуванням внесених виплат [PERSON] , вона виплатила заборгованість на загальну суму 17\~490 грн., що перевищує розмір заборгованості, заявленого у позовній заяві. Також відповідач просила застосувати позовну давність. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що Представник відповідача у відзиві зокрема зазначає, що в розрахунках наданих позивачем не враховані платежі в розмірі 10 740,00 грн., та 6 650,00 грн. Вказане твердження представника відповідача не відповідає дійсності, оскільки в розрахунках заборгованості відображені надходження коштів на погашення кредиту. Так, в розрахунку заборгованості по заяві-договору № 0031053 від 10.05.2019 року зазначено, що відповідачем сплачено по тілу кредиту - 4 897,58 грн.; по процентам - 1 510,79 грн.; по комісії за користування кредитом - 4 307,66 грн., а всього разом 10 716,03 грн. Також в розрахунку заборгованості по заяві-договору № 1031053 від 29.08.2019 року зазначено що відповідачем сплачено по тілу кредиту - 4 171,93 грн.; по процентам - 631,44 грн.; по комісії за користування кредитом - 1 846,20 грн., а всього разом 6 649,57 грн. При цьому дати надходжень коштів на погашення кредитної заборгованості відрізняються на 1-2 дні через переказ коштів з іншого банку на рахунки в АТ «РВС БАНК». Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10.05.2019 року між АТ «РВС Банк» та відповідачем було підписано заяву-договір № 0031053 від 10.05.2019 року про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовам заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 10 256,41 грн., строк дії кредиту 24 місяців, процентна ставка, % річних 18 тип ставки фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого кредиту. В день підписання заяви-договору № 0031053 від 10.05.2019 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов заяви-договору. Крім того, 29.08.2019 року між відповідачем та АТ «РВС БАНК» було підписано заяву-договір № 1031053 про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 5 128,21 грн., строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка, % річних 18, тип ставки фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5 % від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого Кредиту. 28.12.2021 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 28/12/2021-1, відповідно до якого позивач набув право вимоги за до відповідача за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року на загальну суму 12 019,11 грн., в т.ч.: заборгованість за тілом кредиту 5 358,83 грн.; заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; заборгованість за комісією 5 230,73 грн. Також АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до відповідача за заявою-договором № 1031053 від 29.08.2019 року на загальну суму 2 292,31 грн., в т.ч.: заборгованість за тілом кредиту 956,28 грн.; заборгованість за процентами 259,08 грн.; заборгованість за комісією 1 076,95 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Станом на 21.08.2024 року заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «Паріс» за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року становить 12 019,11 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 5 358,83 грн.; заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; заборгованість за комісією 5 230,73 грн. У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання в сумі 12 019,11 грн., ТОВ «ФК «Паріс» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року нараховано: 57,30 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року, та 351,05 гривень інфляційних втрат за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку, АТ «РВС Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідач отримала кредитні кошти, користувалася ними та протягом тривалого періоду часу частково виконувала зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунками заборгованості. Матеріали справи в своїй сукупності свідчать про те, що відповідач отримала кредит за договорами № 0031053 від 10.05.2019 року та № 1031053 від 29.08.2019 року, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, отримані в кредит кошти не повернула, тому наявні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за кредитом. Що стосується нарахування комісії, суд виходить з наступного. Так, у підписаній позичальником заяві-договорі про надання банківської послуги, що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, встановлено разову комісію при видачі кредиту в розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3 % від суми наданого кредиту. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21.12.2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20). Як вбачається з абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Отже, суд дійшов висновку, що встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту в розмірі 3 % від суми наданого кредиту, а також разової комісії при видачі кредиту в розмірі 2,5 % від суми наданого кредиту є нікчемною, а тому їх нарахування не підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року в розмірі 5 230,73 грн. та за комісією № 1031053 від 29.08.2019 року в розмірі 1 076,95 грн. задоволенню не підлягають. Доводи відповідача про те, що уклавши кредитний договір позичальниця погодилася на всі його умови, зокрема, щодо сплати щомісячної комісії, є безпідставними, оскільки, умови угод, їх укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності. З огляду на встановлені у справі, що переглядається обставини, враховуючи нікчемність положень укладеного між сторонами кредитного договору щодо необхідності сплати позичальником комісії за супроводження кредиту, з метою захисту майнових прав позичальника (відповідача), а також його інтересу у правовій визначеності, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зарахувати сплачену відповідачем комісію за обслуговування кредитної заборгованості за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року в розмірі 1\~846,20 грн. та за заявою-договором № 1031053 від 29.08.2019 року в розмірі 4\~307,66 грн. в рахунок сплати заборгованості за тілом кредиту і процентами, і на цю суму зменшити розмір такої заборгованості. Доводи відповідача щодо неврахування позивачем сплачених відповідачем грошових коштів на виконання кредитного договору спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, позивач довів, що банк надав відповідачу кредитні кошти, узгодив з відповідачем умови надання кредитних коштів, зокрема, строк надання кредиту, річну процентну ставку, однак відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, на яку відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані 3 % річних та індекс інфляції. Щодо підстав для застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до укладеного між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» договору від 10.05.2019 року визначено строк дії кредиту 24 місяці, тобто, до 10.05.2021 року. 30.03.2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. З позовом до [PERSON] ТОВ «ФК «ПАРІС» звернулося в серпні 2024 року, а тому у суду відсутні підстави для висновку, що ТОВ «ФК «ПАРІС» пропущений строк позовної давності. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь позивача підлягає заборгованість за договором № 0031053 від 10.05.2019 року у розмірі 7\~196,73 грн., з яких: тіло кредиту 5 358,83 грн., проценти 1 429,55 грн.; 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року 57,30 грн.; інфляційні втрати за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року 351,05 грн., яка має бути зменшена на суму 4 307,66 грн, яка була сплачена відповідачем та зарахована позивачем на погашення комісії, яка безпідставно нараховувалась позивачем, тому розмір заборгованості за договором № 0031053 від 10.05.2019 року становить 2\~889,07 грн., що складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 1\~051,17 грн., заборгованості за процентами 1 429,55 грн.; 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року 57,30 грн.; інфляційні втрати за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року 351,05 грн., і саме цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, позовні вимоги в частині стягнення за заявою-договором № 1031053 від 29.08.2019 року тіла кредиту в сумі 956,28 грн., процентів в сумі 259,08 грн., 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року в сумі 10,93 грн., інфляційних втрат за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року в сумі 66,95 грн., задоволенню не підлягають, оскільки неправомірно нарахована позивачем комісія була сплачена відповідачем у розмірі 1 8 46,20 грн. та повністю покриває вказану суму заборгованості. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за заявою-договором № 0031053 від 10.05.2019 року (з урахуванням сплаченої відповідачем комісії в розмірі 4\~307,66 грн.) в сумі 2\~889,07 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 1\~051,17 грн. (5\~358,83 грн. 4\~307,66 грн. = 1 051,17 грн.); заборгованість за процентами 1 429,55 грн.; 57,30 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами за період 28.12.2021 року по 23.02.2022 року; 351,05 грн. інфляційні втрати за період з 28.12.2021 року по 23.02.2022 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 823,71 грн. (2 889,07 грн. х 2 422,40 грн. / 14\~797,65 грн. = 472,94 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial