Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Позивач, від імені та в інтересах якого діяв представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, посилаючись на те, що [PERSON] з 09 серпня 1993 року по 16 серпня 2024 року працював на підприємстві відповідача на різних посадах у різних структурних підрозділах в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання, що підтверджено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27 червня 2025 року. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я: постійний виражений біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, біль та обмеження об`єму рухів в плечових, ліктьових, колінних суглобах, оніміння кистей рук, труднощі при ходьбі, загальну слабкість, задишку при незначному фіз.навантаженні, сухий кашель, важкість у грудях, зниження слуху. Він змушений проходити лікування. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. Він постійно відчуває фізичні страждання та біль, що негативно позначається на душевному та фізичному станах. Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, позивачу заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просить стягнути з відповідача 300\~000,00 грн. Представником відповідача надано відзив на позов, проти позову заперечує. В обґрунтування заперечення зазначає, що робота позивача за Списком №1, що дає право на пенсійне забезпечення на пільгових умовах, сама по собі передбачає наявність шкідливих і особливо важких умов праці, що призводять до розвитку професійних захворювань. Позивач чітко усвідомлював, що виконувана ним робота пов`язана з безпосереднім впливом шкідливих факторів виробничого середовища на організм працюючого, однак не повідомляв відповідача про погіршення стану його здоров`я, постійно проходив періодичні медичні огляди та визнавався придатним до роботи за його професією та посадою. Внаслідок цього відповідач був позбавлений можливості завчасно вжити заходів для виведення позивача з-під дії шкідливих факторів виробництва та унеможливити отримання ним хронічного професійного захворювання. Вказує, що позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди внаслідок професійного захворювання, а з наданих лікарських документів неможливо зробити висновок про те, що позивач пройшов тривале лікування, має істотні обмеження, пов`язані зі здоров`ям. Також вказує, що позивач пропрацював у шкідливих умовах 30 років та 11 місяців, що в 3 рази перевищує необхідний стаж для набуття права на пенсію на пільгових умовах. На думку представника відповідача визначення позивачу втрату працездатності на чітко визначений строк, що не виключає імовірність подальшого покрашення стану його здоров`я та зменшення відсотку втрати професійної працездатності. Вважає недоведеним те, що виникнення у позивача хронічного професійного захворювання стало прямим наслідком дії шкідливих умов на підприємстві відповідача. Настання такого негативного наслідку пов`язують із бездіяльністю позивача та не вжиттям заходів щодо турботи до власного здоров`я. Оскільки професійна втрата працездатності встановлена позивачу 05 серпня 2025 року, а звернення до суду відбулося 29 вересня 2025 року, тому фактично моральні страждання не можуть бути тривалими. На думку відповідача сума моральної шкоди у розмірі 300\~000,00 грн є безпідставно завищеною та необґрунтованою, належного розрахунку вказаного розміру позивачем не наведено. Також просить врахувати, що в цивільній справі, що розглядається, визначення порядку оподаткування моральної шкоди за рішенням суду не повинно бути розглянуто під час судового розгляду цієї справи. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений судом. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що доданими до позову документами пітверджується періоди лікування позивача. Останній не знав, що погіршення стану здоров`я мало місце через робочий процес. Це стало відомо лише після отримання ним Акту розслідування, де вказані причини виникнення професійного захворювання. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилалася на обставини, викладені у відзиві. 29 вересня 2025 року позовна заява надійшла до суду. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Позивач з 09 серпня 1993 року працював на підприємстві відповідача машиністом екскаватора в кар`єрі. 16 серпня 2024 року звільнений за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 27 червня 2025 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача та встановлено наявність діагнозу: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з синдромом периферичної ангіодистонії у поєднанні з полірадикулоневропатією з помірними статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях, стійким вираженим больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродисторофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого ступеня), деформуючого остеоартрозу з періартрозами ліктьових R І (ПФ першого ступеня) і колінних R І (ПФ першого ступеня) суглобів, деформуючим артрозом міжфалангових та п`ястко-фалангових суглобів R І та трофічними порушеннями на кистях. Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому відділенні №4 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ КРИВБАС», остаточний діагноз встановлений відокремленим підрозділом «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я НУОЗ України імені П.Л. Шупика», м. Кривий Ріг 21 травня 2025 року, на підтвердження чого надано медичний висновок вказаного закладу охорони здоров`я лікарсько-експертної комісії, що має право встановлювати остоточний діагноз хронічних професійних захворювань про наявність у [PERSON] хронічного професійного захворювання від 21.05.2025, протокол №20/255. Відповідно до Акту розслідування загальний стаж роботи [PERSON] складає 30 років 11 місяців, з яких за професією, в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів 30 років 11 місяців. Тобто позивач більше тридцяти років працював на одному підприємстві (відповідач) і весть час в умовах впливу шкідливих факторів. У п. 17 Акту комісія зазначила, що позивач працюючи в кар`єрі машиністом екскаватора, керував одноковшовим екскаватором під час виконання навантажувальних робіт. Навантажував гірничу масу в залізничний транспорт, розробляв гірничу масу, здійснював селективну розробку забою. При цому, внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації екскаваторів, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації. У п. 18 Акті причиною виникнення хронічного професійного захворювання визначена вібрація загальна транспортна, рівень якої значно перевищував допустиму норму. З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директору ПРАТ «ІнГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу та підприємства. Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №124/25/378/В від 05 серпня 2025 року [PERSON] встановлено 45% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з повторним переоглядом 05 серпня 2026 року. Із виписки із медичної карти стаціонарного хворого та виписного епікризу стаціонарного хворого вбачається, що [PERSON] у 2023-2024 роках перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із скаргами на постійний біль в шийному відділі хребта, з іррадіацією в праве плече та руку, обмежені та болючі рухи в руці при підйомі її вище горизонталі, постійний ниючий біль в попереково-крижовій ділянці з іррадіацією в нижні кінцівки більше в ліву, затерпіння по зовнішній повернхні лівого стегна, затрудненц ходу, швидку втомлюванність, мерзлякуватість в кистях. Внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності. Період виникнення професійного захворювання у [PERSON] припадає на період перебування в трудових відносинах з відповідачем, працюючи в тяжких умовах праці. В акті зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було. \~ \~ \~ \~Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої 05 серпня 2025 року 45% та третю групу інвалідності з повторним переоглядом. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивачу було відомо про шкідливі умови праці, однак він тривалий час продовжував працювати, що стало причиною виникнення у нього професійних захворювань, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. З огляду на викладене, суд не погоджується із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди через відсутність вини підприємства в отриманні позивачем моральної шкоди. Як видно із п. 17,18 вказаного Акту професійні захворювання позивача виникли внаслідок впливу вібрації, рівень якої перевищував нормативні значення. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійних захворювань. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ч.1\~ст.153 КЗпП України\~на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної\~статті цього Кодексу\~покладено на власника або уповноважений ним орган. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв`язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов`язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов`язків. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особi незаконными діями або бездіяльністю інших oci6. Моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв' язку з ушкодженням здоров' я, у порушенні нормальних життевих зв' язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Наданими позивачем виписками з медичних карт та епікризами підтверджується, що після складення акту розслідування причин виникнення професійного захворювання стан здоров`я позивача не покращився, він відчуває біль та змушений періодично лікуватися у зв`язку з негативними проявами професійного захворювання. Вказані докази є належними та допустимими. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За наявності у потерпілого стійкої втрати професійної працездатності висновок МСЕК про факт спричинення моральної шкоди не потребується. Позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності, отже нема необхідності встановлення факту заподіяння позивачу моральної шкоди висновком МСЕК. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють моральні та фізичні страждання. В рішенні Конституційного Суду України зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою. Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника. Стаття 173 КЗпП України передбачає, що\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Також роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використання засобів колективного та індивідуального захисту, виконання робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд вважає, що саме діями відповідача спричинені моральні страждання, пов`язані із професійним захворюванням, що є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Iталії») i в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ вiд 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~Жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. \~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав і зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, неможливість його відновлення, порушенні нормальних життєвих зв`язків внаслідок неможливості продовжувати активне життя, обмеженням умов праці, у судовому засіданні доведений дослідженими письмовими доказами по справі: копіями трудової книжки, довідки МСЕК, медичними документами. Сам факт ушкодження здоров`я, що призвело до втрати працездатності, свідчить про наявність моральних страждань. Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі\~статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи: тяжкість ушкодження здоров`я, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках. Також, для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, визначальним є необхідність у медикаментозному та санаторному лікуванні позивача, якому для відновлення стану здоров`я потрібен певний час та грошові кошти. Розмір моральної шкоди в грошовому еквіваленті визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, а також можливості відновлення здоров`я позивача. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення з 05 серпня 2025 року 45% ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності третьої групи з переоглядом, у зв`язку з професійними захворюваннями, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, яка склала 30 років 11 місяців. При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Отже, з урахування того, що позивачу встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 45%, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, суд вважає за необхідне стягнути моральну шкоду в розмірі 280 000 гривень, що буде відповідати судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, та це буде розумним, виваженим і справедливим у його ситуації. З урахуванням\~конкретних обставин\~справи,\~суд вважає,\~що сума,\~яку просить\~стягнути позивач,\~надмірна,\~і визначає\~розмір грошової\~компенсації за\~спричинену моральну\~шкоду у розмірі 280 000 гривень. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 вересня 2025 року справа № 212/8633/24, залишаючи в силі рішення першої та другої інстанції, зазначив, що суд першої інстанції вірно вказав про те, що сума, стягнута з\~відповідача\~на користь позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю на виробництві не підлягає оподаткуванню. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 травня 2025 року справа № 235/3143/24 вказав, що необґрунтованим є вирішення судами у цій цивільній справі питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання\~про стягнення цієї суми «без утримання податків та інших обов`язкових платежів». Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22) зроблено висновок, що «з урахуванням змісту\~статті 19 Конституції України, виконавець при виконанні судового рішення має діяти лише в межах повноважень, визначених\~Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки). Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті.\~Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині предмета виконання». Тобто у справах даної категорії для позивача, у разі не зазначення у резолютивній частині рішення утримується податок із суми стягнутої моральної шкоди чи не утримується, існує вірогідність виконання судового рішення не у повному розмірі. У постанові ВС, на яку посилається представник відповідача, йде мова про не зазначення у судовому рішенні про наявність чи відсутність податкового обов`язку у зв`язку зі стягненням судовим рішенням грошових коштів на користь позивача. Тоді як моральна шкода пов`язана з ушкодженням здоров`я та взагалі не підлягає оподаткуванню. На думку суду, не вказання у резолютивній частині рішення про те, що зі стягненої суми не мають утримуватися податки та збори, може створити для позивача порушення його прав, а саме коли відповідач на свій розсуд проведе утримання, з посиланням на те, що у судовому рішенні зазначена тільки сума, що підлягає стягненню. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що сума, яка стягується на користь позивача, має бути йому виплачена без утримання податків та інших обов`язкових платежів, як це зазначено у ПВС від 17 вересня 2025 року справа № 212/8633/24. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 2 800,00 грн.

Outcome: partial