Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк Катерина Володимирівна про визнання правочинів недійсними, посилаючись на те, що починаючи з 23.02.1985 року по даний час [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі. За час перебування у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність подружжя були набуті об?єкти нерухомого майна, у тому числі нежилі приміщення № 80-1 - 80-10 площею 212,2 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] , які були зареєстровані на ім?я [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19.11.2013 року. 01 червня 2023 року позивач звернулася до [PERSON] зі пропозицією про добровільний поділ спільного майна подружжя в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України, в якій була наведена також пропозиція про залишення належних їй і відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності нежилих приміщень № 80- 1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] у позивача власності на умовах договору про поділ майна. 09 червня 2023 року позивачем була отримана відповідь [PERSON] на пропозицію про поділ майна, з якої [PERSON] змогла дізнатися, що 13.07.2016 року [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 13.07.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр. № 267), передав безоплатно належні їм на праві спільної сумісної власності нежилі приміщення № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. З доданих до даної відповіді копій документів позивач ознайомилася зі змістом спірного договору дарування, а також змогла довідатися, що нібито нею 12.07.2016 року була підписана заява про надання [PERSON] згоди на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , які є їхньою спільною сумісною власністю, на умовах, визначених [PERSON] самостійно. При цьому підпис позивача у вказаній заяві був 12.07.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (ресстр № 260). Просить суд врахувати, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово та у даному випадку - нотаріально посвідченим. [PERSON] зазначила, що ніколи не визнавалася недієздатною. Однак, протягом переважної більшості часу у 2016 році, у тому числі станом на 12.07.2016 року - дату підписання і нотаріального посвідчення спірної заяви зі нібито її згодою на укладення [PERSON] договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , які є їхньою спільною сумісною власністю, позивач перебувала у дуже важкому психоемоційному стані, хворіла на тимчасовий психічний розлад здоров`я. При цьому не мала бажання і мети дарувати або надавати згоду на дарування спільного з відповідачем [PERSON] майна відповідачам [PERSON] , [PERSON] або будь-яким іншим особам. Підписуючи заяву від 12.07.2016 року позивач діяла не свідомо, тобто не усвідомлювала і, в силу наявного у неї психоемоційного стану внаслідок важкої депресії з психотичними проявами, позивач не розуміла який документ підписує і які його наслідки. Оскільки у 2016 році навесні почалося у неї загострення цього хворобливого стану, то вона звернулася за медичною допомогою в Чернівецьку обласну психіатричну лікарню, де почала амбулаторно лікувалася, оскільки відмовлялася від запропонованої їй госпіталізації. Однак призначене їй лікування, на жаль, не призвело до поліпшення стану, який постійно і динамічно погіршувався, позивач перебувала у важкій депресії з психічними проявами протягом всього часу, починаючи з весни 2016 року аж до вересня 2016 року, коли внаслідок погіршення стану була вимушена повторно звернутися до лікаря психіатра Чернівецької обласної психіатричної лікарні, оскільки взагалі не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не могла вести соціальне життя, виконувати побутову роботу і домашні обов`язки. Зазначає, що на даний час не пам`ятає всього того, що відбувалося за її участі протягом липня-серпня та на початку вересня 2016 року, у тому числі не пам`ятає підписання 12.07.2016 року заяви, про яку змогла довідатися тільки 09.06.2023 року від відповідача [PERSON] . Діагностування лікарями ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» у позивача важкого депресивного стану з психотичними включенням підтверджується відповіддю № 4678 від 16.06.2023 р. ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» на адвокатський запит. У зв`язку із цим, не володіючи у липні 2016 року можливістю розуміти значення вище вказаних дій та керувати ними, позивач не усвідомлювала підписану нею згоду та не знала про укладення між відповідачами спірного договору дарування до моменту започаткування у 2023 році поділу спільного майна подружжя. Дані обставини надання згоди на укладення спірного договору дарування та відчуження спільного майна без її згоди, як співвласника подарованого майна, є правовою підставою для визнання договору дарування недійсним, як такого, що не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, оскільки укладення такого договору призвело до порушення та звуження обсягу її прав. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 337362122 від 29.06.2023 року за відповідачами [PERSON] та [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на нежилі приміщення №80- 1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] на підставі спірного договору дарування. На підставі вищевикладеного просить суд позовну заяву задовольнити повністю, визнати недійсними: заяву [PERSON] про надання [PERSON] згоди на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , які є їх спільною сумісною власністю, на умовах, визначених [PERSON] самостійно, яка 12.07.2016 року посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр № 260); договір дарування нежилих приміщень № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] , який посвідчений 13.07.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр. № 267) та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 липня 2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив, в якому зазначено, що відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 13.12.2014 р. перебували в шлюбі, а позивачка [PERSON] відповідно була тещею відповідача, а [PERSON] - тестем. Договір дарування нежилих приміщень № 80-1 80-10 площею 232 кв.м, які знаходяться в будинку [ADDRESS] , між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] , був подарунком молодому подружжю, обговорювався в колі сім`ї, в тому числі в присутності позивачки, був добровільним кроком з боку як дарувальника [PERSON] , так і його дружини [PERSON] . В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.06.2021 р. по справі № 727/787/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Таким чином, заявлений позов обумовлений не невідповідним психічним станом позивачки, яка вона це описує в позові, а бажанням «повернути» подароване колишньому зятю. Крім того, звертає увагу суду на те, що свою заяву про надання згоди своєму чоловікові [PERSON] на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , позивачка надавала 12.07.2016 р., в той час як позов про визнання цього правочину недійсним заявлений лише в липні 2023 року. За таких обставин, позивачкою пропущено визначений чинним законодавством строк позовної давності. Хоча відповідач вважає, що позов є безпідставним, але у випадку, якщо суд знайде його обґрунтованим, то в цьому випадку просить суд застосувати до правовідносин позовну давність. У зв`язку із наведеним просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Від представника відповідача [PERSON] адвоката Павчука І.С. надійшов до суду відзив, в якому зазначив, що [PERSON] не спростовує фактів перебування у шлюбі із [PERSON] та факту набуття за період спільного проживання майна, а саме нежилі приміщення № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] . Не погоджується із позицією позивача, про належність їй частини спірного приміщення, оскільки воно набуте за кошти, які отримав із власного бізнесу до якого позивач не має відношення. Спірне нерухоме майно є майном комерційного призначення і придбавалось як майно для подальшого перепродажу з метою отримання прибутку, що виключає його фактичне внесення в так званий сімейний бюджет. Отже, майно не набуло статусу сімейного і, відповідно, [PERSON] міг цим майном розпорядитись на власний розсуд, що [PERSON] і зробив. Вважає, що спосіб, яким [PERSON] розпорядився майном був законним, а вимоги позивача є такими, що можуть бути задоволені через безпідставність. Окрім того, [PERSON] не спростовує факту хронічної хвороби Позивача, однак вважає, що вона не має права на майно, яке придбано ним за результатами його підприємницької діяльності. Враховуючи викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовної заяви, однак в подальшому в заяві від 16.10.2025 року зазначено, що позовні вимоги визнає. Від відповідача [PERSON] надійшли до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що влітку 2016 року її тато [PERSON] погодився переписати на неї і її тодішнього чоловіка [PERSON] приміщення по [ADDRESS] , які в подальшому використовувались у якості фітнесзалу [PERSON] . Позивачка є її мамою. Наскільки знає, то ці приміщення були зареєстровані за [PERSON] і, як тоді розуміла, згоди [PERSON] на те, щоб переписати ці приміщення на [PERSON] і її тодішнього чоловіка не було потрібно. Принаймні, тоді, у 2016 році, мама себе дуже погано почувала, весною перебувала на лікуванні, а починаючи з червня і до кінця цього ж року перестала займатися будь-якими домашніми та іншими справами, повністю замкнулася в собі, уникала будь-якого спілкування та вела себе так, нібито її зовсім не хвилює те, що відбувалося навколо неї. У зв`язку із цим [PERSON] та її тодішній чоловік з середини весни 2016 року та десь до кінця 2016 року практично не спілкувалися з її мамою, дуже рідко її бачили, при цьому вона уникала всіляких контактів. [PERSON] казав, що таке погіршення стану мами є тимчасовим і напевно відбулося внаслідок вживання нею ліків, що їй прописав психіатр, а він слідкував за тим, щоби мама їх своєчасно пила з надією, що вона має піти на поправку. Зазначала, що не знала, що для дарування приміщень було необхідно нотаріальну згоду мами, яка не була присутньою під час підписання спірного договору дарування і, на її переконання, навіть не знала про укладення такого договору. Про підписання мамою заяви зі згодою на дарування, [PERSON] дізналася тільки з позовної заяви і, зважаючи на її тодішній фізичний і емоційний стан, була дуже здивована тим, що вона взагалі ходила до нотаріуса і що-небудь підписувала, адже вона тоді на вулицю практично не виходила і ні з ким спілкуватися не бажала. На підставі вищевикладеного просить суд прийняти законне рішення по даній справі. 13.02.2025 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак її представник в судовому засіданні підтримав позов та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Павчук І.С. спрямував до суду заяву від 16.10.2025 року, в якій просив суд розгляд справи провести в їх відсутності та зазначив, що позов визнають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила суд розглянути справу в її відсутності. Третя особа в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши сторони, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновків щодо задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтями 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22). За правилами статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 23.02.1985 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу Серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність подружжя були набуті об?єкти нерухомого майна, у тому числі нежилі приміщення № 80-1 - 80-10, які знаходяться в будинку [ADDRESS] , які були зареєстровані на ім`я [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 19.11.2013 року. 01 червня 2023 року позивач звернулася до [PERSON] зі пропозицією про добровільний поділ спільного майна подружжя в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України, в якій була наведена також пропозиція про залишення належних їй і відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності нежилих приміщень № 80- 1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] у позивача власності на умовах договору про поділ майна. 09 червня 2023 року позивачем була отримана відповідь [PERSON] на пропозицію про поділ майна, з якої [PERSON] змогла дізнатися, що 13.07.2016 року [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 13.07.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр. № 267), передав безоплатно належні їм на праві спільної сумісної власності нежилі приміщення № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. З доданих до даної відповіді копій документів [PERSON] 12.07.2016 року була підписана заява про надання [PERSON] згоди на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] . При цьому підпис позивача у вказаній заяві був 12.07.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр № 260). 13.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір дарування нежилих приміщень № 80-1 - 80-10, які знаходяться в будинку [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі № 267. Діагностування лікарями ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» у позивача важкого депресивного розладу з психотичними включенням підтверджується відповіддю № 4678 від 16.06.2023 р. ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» на адвокатський запит. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 337362122 від 29.06.2023 року за відповідачами [PERSON] та [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на нежилі приміщення №80- 1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] на підставі спірного договору дарування. Між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 13.12.2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 132. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.06.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 23.06.2025 року під час судового засідання було допитано відповідача [PERSON] в якості свідка. [PERSON] зазначив, що був знайомий із [PERSON] , це його колишня теща, вона відігравала важливу роль у вихованні дітей, [PERSON] не помічав відносно [PERSON] , що вона не могла усвідомлювати свої дії, вона була завжди спортивна, займалася своєю зовнішністю, вони всі функціонували як нормальна сім`я, сварок не було, ідея, щодо дарування приміщення була батьків, зазначив, що без [PERSON] нічого не проходило повз. Вона була на стадії ремонту, контролювала все. У 2016 році [PERSON] робила все самостійно, не бачив в [PERSON] будь-яких відхилень. [PERSON] не був обізнаний щодо психічного стану [PERSON] . Немає бажання віддати комусь нежиле приміщення, яке знаходиться в будинку [ADDRESS] . Був один випадок, коли [PERSON] бачив, що [PERSON] відвідувала лікарню, це був приступ апендициту. У 2016 році жив у [PERSON] до двох місяців. Позов не визнає. 07.07.2025 року під час судового засідання було допитано свідка [PERSON] , зазначив, що він є другом [PERSON] . Сім`ю [PERSON] знав, у 2016 році спілкувався з ними, був часто з ними на обідах сімейних. У травні 2016 року під час святкування сімейного свята, була також присутня [PERSON] , на думку свідка [PERSON] виглядала щасливою, вона була повністю самостійною. Також 10 вересня 2016 року були хрестини дитини [PERSON] , [PERSON] була на хрестинах, була самостійною, тримала дитину на руках. Відчуття тривоги та напруги від [PERSON] свідок не помічав, [PERSON] була нормальною та адекватною людиною. Вона не потребувала ніякої допомоги. Розмовляв декілька разів із [PERSON] за нежитлове приміщення, яке знаходиться в будинку [ADDRESS] . Показання свідків про поведінку [PERSON] суд оцінює критично, останні не відображають внутрішній та психічний стан [PERSON] в момент вчинення правочину. В судовому засіданні досліджувались фотографії зі святкування народження [PERSON] та відео з її хрещення. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 914 від 29.08.2024 року зазначено, що станом на 12 липня 2016 року [PERSON] , [INFO] , страждала тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності у формі важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами. За своїм психічним станом, в силу наявного у неї тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у форму важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, [PERSON] , [INFO] , 12 липня 2016 р. під час надання [PERSON] згоди на укладання договору дарування нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS] , які є їх спільною сумісною власністю, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. З метою отримання роз`яснень висновку експерта у судовому засіданні 07.07.2025 року було допитано під присягу судового експерта [PERSON] . Висновок проведеної експертизи є достатньо обґрунтованим та об`єктивним, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи судом не встановлено. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово. Зазначене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 лютого 2019 року у справі № 308/2205/16-ц, провадження № 61-27879св18. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Частиною першою статті 202\~ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Верховний Суд у постанові від 25.11.2021 року в справі № 210/573/19 зазначає, що обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судової-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта, в цьому випадку, є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України. Висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану позивача. Висновок експерта містить докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказів, які б давали правові підстави для відхилення висновку судово-психіатричного експерта №\~914\~від 29.08.2024\~року,\~суду не надано. Вищевикладене дає правові підстави для висновку про доведеність стороною позивача своїх доводів про те, що заяву [PERSON] про надання [PERSON] згоди на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , які є їх спільною сумісною власністю, на умовах, визначених [PERSON] самостійно, яка 12.07.2016 року посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр № 260) вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тому дана вимога підлягає задоволенню. Разом з цим, суд вважає, що доводи відповідача [PERSON] в обґрунтування своїх заперечень проти позову є неспроможними та такими, що спростовуються наявними у справі письмовими доказами, зокрема, висновком судово-психіатричної експертизи та даними медичної документації, що свідчить про стан здоров`я [PERSON] у момент підписання спірної заяви про надання згоди [PERSON] на укладення договору дарування нежилих приміщень, згідно якого остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваними [PERSON] і [PERSON] , який посвідчений 13.07.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр. № 267) то дана вимога підлягає також задоволенню, оскільки є похідною від першої. Відповідач [PERSON] зазначив, що заяву про надання згоди своєму чоловікові [PERSON] на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] , позивачка надавала 12.07.2016 р., в той час як позов про визнання цього правочину недійсним заявлений лише в липні 2023 року. Стверджує, що позивачкою пропущено визначений чинним законодавством строк позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За матеріалами справи, 09 червня 2023 року позивачем була отримана відповідь [PERSON] на пропозицію про поділ майна, з якої [PERSON] змогла дізнатися, що 13.07.2016 року [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 13.07.2016 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Федорюк К.В. (реєстр. № 267), передав безоплатно нежилі приміщення № 80-1 - 80-10 площею 232 кв.м., які знаходяться в будинку [ADDRESS] у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. З доданих до даної відповіді копій документів позивач ознайомилася зі змістом спірного договору дарування, а також змогла довідатися, що нею 12.07.2016 року була підписана заява про надання [PERSON] згоди на укладення договору дарування нежилих приміщень в будинку [ADDRESS] . У даній справі підтверджено належними доказами, що позивачка дізналась 9 червня 2023 року про вчинення даних правочинів, а тому суд вважає, що строк позовної даності не пропущений. Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами, що позивачем пропущена позовна давність. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», заява №18390/91, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» («Suominen v. Finland», заява №37801/97, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99, п. 30). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд прийшов до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позовних вимог слід стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати зі сплати судового збору на користь позивача 2147,20 гривень, тобто по 715 грн. 73 коп. з кожного та витрати за проведення судово-психіатричної експертизи у розмірі 31931 грн. 90 коп., тобто по 10643 грн. 97 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved