Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. Позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] (відповідач), у якій просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом демонтажу господарської споруди, що займає площу земельної ділянки розміром 3,30м х 9,40м за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору покликається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки є власником житлового будинку разом з господарськими спорудами, що розташовані у [ADDRESS] , в даний час вулиця Героїв Євромайдану, а також їй належить земельна ділянка площею 0,0551га, що розташована на території м. Ходорова Ходорівської міської ради і передана для обслуговування житлового будинку. Договір купівлі-продажу був укладений 07.09.2001, який посвідчений приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Гивель Г.М. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного Акту про право приватної власності на землю, виданого виконкомом Ходорівської міської ради 16.06.1999р., згідно рішення виконкому Ходорівської міської ради від 17.01.1995р. та зареєстрованого у Книзі записів Державних Актів про право власності на землю за №603 від 16.06.1999р. Земельній ділянці присвоєний кадастровий номер №4621510500:01:010:0099. Земельна ділянка виділена в натурі та у Державному Акті нанесений план зовнішніх меж земельної ділянки. На території її при садибної ділянки знаходиться самовільне будівництво господарської споруди. У березні 2017р. вона звернулась із заявою до Ходорівської міської ради щодо встановлення особи, яка побудувала сарай на її земельній ділянці та зобов`язати цю особу демонтувати споруду. 03.04.2017 комісією був складений акт обстеження присадибної земельної ділянки. При обстеженні було виявлено, що на території її присадибної ділянки знаходиться господарська будівля, встановлена попередніми жителями сусіднього житлового будинку [ADDRESS] , що займає площу земельної ділянки розміром 3,30м х 9,40м. Теперішнім власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , правовстановлюючих документів на дану споруду у [PERSON] немає. Відповідач подала до суду заперечення та відзив на позовну заяву (а.с.22-23, 56-57), в обґрунтування яких покликаючись на те, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] з 2000 року. Присадибна земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок [ADDRESS] знаходиться у спільній власності, оскільки у будинку є дві квартири. При її вселенні в цю квартиру гараж уже був збудований, а межі земельної ділянки вже були визначені і огороджені. Спірний гараж був побудований на початку 1970-х років колишньою власницею квартири [ADDRESS] [PERSON] , яка отримала рішення Ходорівської міської ради про дозвіл на будівництво гаража. У 1978 році, після будівництва власного будинку, [PERSON] переселилась у новозбудований будинок по [ADDRESS] , а гараж продала. Після продажу гаража [PERSON] передала рішення міської ради [PERSON] , який вселявся після неї в будинок [ADDRESS] . Будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] є в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] . Станом на час приватизації земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , при оформленні власності на землю земельне законодавство встановлювало обов`язковість погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та користувачами. Проте, ні до [PERSON] (попередня власниця квартири [ADDRESS] ), ні до [PERSON] , як до користувачів суміжної присадибної земельної ділянки, за погодженням меж ніхто не звертався. Про збудований майже п`ятдесят років тому гараж [PERSON] було відомо щонайменше з моменту вселення з 2001 року, оскільки гараж знаходиться на відстані кількох кроків від межі її присадибної ділянки. Проте до 2017 року ні позивачка, ні попередня власниця будинку [ADDRESS] [PERSON] жодних претензій до межі земляної ділянки та гаражу побудованого на їхній присадибній ділянці не мали. Враховуючи це, позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки гараж збудований на початку 1970-х років і їй достеменно відомо про цю будівлю щонайменше із моменту купівлі та вселення (з вересня 2001 року) у будинок [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, покликаючись на викладені у ньому обставини. Представник відповідача позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечив. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Стороною позивачаподано заяви про відкладення розгляду справи (а.с.86, 94), заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.97, 124, 147), заяву про відсутність заперечень щодо відкладення розгляду справи (а.с.154). Стороною відповідача подано клопотання про поновлення строку на надання відзиву на позовну заяву (а.с.58-59), заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.78), клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.79, 93, 129-133, 135, 149-150, 164, 179-180), заяву про вступ у справу як представника (а.с.119-120). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 12.08.2020 справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.49-50). Ухвалами підготовчого засідання від 03.02.2021, 27.04.2021 відкладено підготовчі засідання (а.с.87, 95). Ухвалами від 09.06.2021, 17.04.2025 задоволено клопотання сторони позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (а.с.99-100, 126-127). Ухвалою підготовчого засідання від 14.06.2021 зупинено провадження у справі до вирішення судом справи №443/1762/20 та набранням законної сили судовим рішенням (а.с.104, 105-106). Ухвалою від 20.03.2025 поновлено провадження у справі (а.с.111). Ухвалами підготовчого засідання від 24.04.2025, 26.05.2025 відкладено підготовчі засідання (а.с.139, 156). Ухвалою підготовчого засідання від 22.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.170). Ухвалою судового засідання від 19.08.2025 відкладено розгляд справи (а.с.182). Зважаючи на вимоги статей 211, 223 та частини 2 статті 247 ЦПК України, судом 06.11.2025 проведено розгляд справи за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З урахуванням ухвалення цього рішення за відсутності учасників справи, датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення. Позиція суду. Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059099 від 16.06.1999 та планом зовнішніх меж [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради від 17.01.1995 № 9 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0551 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території м. Ходорова Ходорівська міська рада та призначена для обслуговування житлового будинку. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 603. Опис меж: від А до Б зем.діл. Наганди (26,60), від Б до В землі м. Ради (20,75), від В до Г зем.діл. Коцовської (26,60), від Г до А зем.діл. Чмир (20,75) (а.с.6). За змістом свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2000, зареєстрованого у реєстрі за № 1150, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] є [PERSON] . До складу спадкового майна увійшли: ціла квартира [ADDRESS] та два грошові вклади (а.с.25). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 07.09.2001, зареєстрованого у реєстрі за № 1337, [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок разом з господарськими спорудами, що розташовані у [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] та земельну ділянку 0,0551 га, що розташована на території м. Ходорів Ходорівська міська рада і передана для обслуговування житлового будинку (а.с.5). За змістом довідки Ходорівської міської ради від 02.10.2009 земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] присвоєно кадастровий номер 4621510500:01:010:0099 (а.с.8). Як вбачається з плану меж земельної ділянки [PERSON] у [ADDRESS] частина земельної ділянки занята забудовою сусіда. Площа накладки становить 0,0008 га (8 кв.м.) (а.с.7). Довідкою Ходорівської міської ради №386 від 28.02.2017 встановлено, що на території присадибної ділянки відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю І-ЛВ 059099, виданого [PERSON] на [ADDRESS] теперішня адреса [ADDRESS] і на даний час власником земельної ділянки є [PERSON] знаходиться самовільне будівництво (власник невідомий) господарської будівлі (а.с.10). Згідно з довідкою Ходорівської міської ради №1989 від 23.11.2017 за адресою: [ADDRESS] знаходиться двохквартирний житловий будинок: квартира [ADDRESS] власник [PERSON] , квартира [ADDRESS] власник [PERSON] (а.с.24). Відповідно до акта від 03.04.2017 комісією при обстежені присадибної ділянки по [ADDRESS] виявлено на території цієї земельної ділянки знаходження господарської будівлі, встановленої попередніми жителями сусіднього житлового будинку [ADDRESS] , що займає площу земельної ділянки розміром 3,30 х 9,40 м. Теперішній власник будинку [ADDRESS] [PERSON] правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не має (а.с.12). Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24.10.2024 у справі №443/1762/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Ходорівської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Ходорівської міської ради від 17.01.1995 і визнання недійсним акта про право приватної власності на земельну ділянку у задоволенні позову відмовлено повністю. Це рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17.02.2025. Згаданим рішенням встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради від 14.05.1971 №47 дозволено [PERSON] будівництво гаражу біля комунального будинку по [ADDRESS] розміром 4 х 5 м за свій рахунок. Також, земельна ділянка, яка рахується за будинком [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122694330, https://reyestr.court.gov.ua/Review/125214534). Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з розташуванням частини гаражу, належного, на думку позивача, відповідачу, на земельній ділянці позивача. Норми права, які застосував суд. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Земельного кодексу України в редакції від 18 грудня 1990 року № 561-XII, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі ЗК України № 561-XII), Земельного кодексу України у діючій редакції (далі ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до приписів частин 1-7 статті 17 ЗК України № 561-XII передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 22 ЗК України № 561-XII право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (частина 1 статті 23 ЗК України № 561-XII). За змістом норм частин 1-4 статті 43 ЗК України № 561-XII права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до приписів частини 1 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (астина 1 статті 83 ЗК України). Згідно з положеннями частини 2 статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина 1 статті 116 ЗК України). Нормою частини 1 статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина 1 та 4 статті 355 ЦК України). Відповідно до приписів частин 2 та 4 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Згідно з положеннями частина 2 статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК України). Згідно з вимогами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Узагальнені фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0551 га для обслуговування цього житлового будинку, які вона набула у власність на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2001, укладеного з [PERSON] . У свою чергу, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 059099 від 16.06.1999, виданого на її ім`я на підставі рішення виконавчого комітету Ходорівської міської ради від 17.01.1995 № 9. Житловий будинок [ADDRESS] є двохквартирним будинком. Відповідач [PERSON] є власником цілої квартири [ADDRESS] у цьому будинку. Станом на 23.11.2017 власником квартири [ADDRESS] у цьому будинку рахується [PERSON] . Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] і яка рахується за цим будинком, перебуває у комунальній власності. Спірна земельна ділянка, належна [PERSON] , межує із земельною ділянкою, яка рахується за будинком [ADDRESS] . На ім`я [PERSON] органом місцевого самоврядування видано дозвіл на будівництво господарської споруди гаража за адресою: [ADDRESS] . Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо відсутності підстав для задоволення позову. Надавши оцінку аргументам сторін, суд звертає увагу на те, що житловий будинок [ADDRESS] є двохквартирним будинком. Власником цілої квартири [ADDRESS] у цьому будинку станом на 23.11.2017 є [PERSON] , а власником цілої квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] . З наведеного випливає, що [PERSON] не є одноосібним власником зазначеного житлового будинку. Також, суд зауважує, що земельна ділянка, на якій розташована згадана вище господарська споруда гараж перебуває у комунальній власності і матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності між співвласниками житлового будинку [ADDRESS] домовленостей (угоди) щодо порядку користування земельною ділянкою, а також доказів, на підтвердження належності зазначеного гаражу саме [PERSON] . З огляду на викладене, суд доходить висновку, що за відсутності домовленостей (угоди) між співвласниками житлового будинку щодо порядку користування земельною ділянкою, ці співвласники вважаються такими, що мають рівні права на спільне користування цією земельною ділянкою, включно з речами, які на ній розташовані, якщо ці речі на мають іншого режиму користування, встановленого відповідно до закону. Окрім викладеного, суд звертає увагу на відсутність фактичних даних визнання у встановленому законом порядку гаражу безхазяйною річчю або ж ініціювання уповноваженим органом відповідної процедури щодо цього. Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що матеріли справи не містять жодних фактичних даних на підтвердження набуття [PERSON] у встановленому законом порядку права власності на господарську споруду гараж, яку позивач просить демонтувати, або ж приналежність цього гаражу саме до квартири [ADDRESS] . Таким чином, за наведених вище обставин у їх сукупності, на переконання суду, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків не лише [PERSON] , але і власника квартири [ADDRESS] , оскільки господарська будівля гараж розташована на земельній ділянці, яка рахується за цілим житловим будинком [ADDRESS] і такий не перебуває у визначеному законом порядку ані у власності [PERSON] , ані у її користуванні. Суд зазначає, що відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23). Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності та зважаючи на те, що позивачем не залучено до участі у справі як співвідповідача власника квартири [ADDRESS] , прав та обов`язків якого безпосередньо стосуються вимоги позивача, суд доходить переконання, що відсутній належний склад відповідачів, що унеможливлює розгляд справи по суті. У зв`язку з цим у задоволенні позову слід відмовити повністю. Також суд зазначає, що позовна давність застосовується лише у випадку, коли суд установлює наявність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до відповідача, який просить про її застосування. Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, підстав для застосування позовної давності за заявою відповідача суд не вбачає. Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, залишити за позивачем. На підставі статей 17, 22, 23, 43 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, статей 79-1, 83, 90, 116, 122, 152 Земельного кодексу України, статей 373, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed