Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. Посилається на те, що 16 липня 2009 року уклали шлюб, був зареєстрований виконавчим Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, з актовим записом № 13. За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що сімейне життя у них з відповідачкою не склалося, кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, а тому постало питання про розірвання шлюбу. Крім того, позивач вважає, що шлюб між з відповідачкою є лише формальним, оскільки особисті відносини між ними уже тривалий час мають негативний характер. Діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , народжена [INFO] проживають із батьком, який сам опікується та доглядає за ними. Спір про майно між сторонами відсутній. Вважає, що надалі збереження сім`ї є неможливим та миритися із відповідачкою не бажає, тому просить розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу просить залишити дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на його самостійному вихованні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі та пояснив, що він з відповідачкою на протязі шести-семи місяців проживають окремо. Відповідачка проживає окремо від дітей та останні перебувають на його утриманні. Він з відповідачкою уклав нотаріально завірений договір про визначення місця проживання дітей та участі батьків у їх вихованні, який був укладений добровільно без ніякого примусу та тиску. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Не заперечувала проти їх задоволення. також не з`явилася, однак до суду надійшла її письмова заява у якій вказує про визнання позову, та просить розірвати даний шлюб та просила долучити до матеріалів справи укладений між нею та позивачем договір про визначення місця проживання дітей. Вона проживає окремо від дітей та позивача та має намір покинути Україні, так як там вона перебуває у інших шлюбних відносинах. Заслухавши думку сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позовної заяви підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З наведених у позовній заяві обставин, які згідно положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню оскільки визнані учасниками справи, встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 21 квітня 2009 року виконавчим комітетом Байраківською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області, складено відповідний актовий запис за №07. З час спільного шлюбу у сторін народилася дітей, а саме син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили шлюбні стосунки, не вбачають можливості примирення та збереження сім`ї. За таких обставин та у відповідності до положень ст.112 СК України, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Водночас, сторони досягли згоди стосовно місця проживання дитини, участі у його вихованні та утриманні, що підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07 жовтня 2025 року, згідно якого визначили, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишаються на самостійному вихованні та утриманні батька [PERSON] , тобто позивача по справі. Відповідно до ст.109\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно роз`яснень, які містяться в п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. В силу ч.2 ст.112\~Сімейного Кодексу\~України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. У відповідності до ст.ст.104, 114\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає, що спільна заява подружжя про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Як вбачається з матеріалів справи, питання щодо участі батьків у вихованні неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , народжена [INFO] , визначено за згодою їх батьків, як це передбачено ч.1 ст.109 СК України. З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо прав неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу, суд бере до уваги позицію КЦС ВС, висловлену в постанові від 15 січня 2020 року, №200/952/18, постанові №338/143/20 (провадження №61-6809св21), а також домовленість батьків, зафіксовану в укладеному між ними договорі від 07 грудня 2023 року. Крім цього, суд звертає на судову практику Великої Палати Верховного Суду, яка у своїй постанові від 02.04.2025 у справі №1 27/3622/24 зазначила, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, діти проживають із батьком, і останній забезпечує їх належними умовами для життя та розвитку, будучи їх єдиним утримувачем і самостійно їх виховуючи, необхідно встановити факт самостійного виховання та утримання дітей їх батьком, тобто позивачем. Це важливо для захисту інтересів дітей, які можуть залишитися без належного батьківського піклування. Встановлення цього факту має юридичні наслідки для позивача і іншого способу його підтвердження немає. Таким чином, подані позовні вимоги відповідають найкращим інтересам дітей.

Outcome: approved