Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

В травні 2025 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 11 грудня 2019 року між нею та відповідачем Печерським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №3088. Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося; стосунки між ними погіршилися та стали носити небезпечний характер для позивачки та її дітей. Відповідач регулярно та систематично вчиняв домашнє насильство у вигляді психологічного насильства (приниження, погроз, залякування, обмеженням у спілкуванні з дітьми, можливим притягненням до кримінальної відповідальності). Для забезпечення власної безпеки вона, була змушена виїхати з дітьми до Сполучених Штатів Америки, а потім до Австрії. Дізнавшись про це, відповідач почав погрожувати кримінальним переслідуванням, ув`язненням та тим, що забере дітей. Вказані обставини свідчать про неможливість подальшого спільного проживання однією сім`єю. Шлюбно-сімейні відносини між ними припинені з 24 травня 2022 року, а з 07 червня 2022 року вони не підтримують подружніх стосунків. Позивачка та її представник в судове засідання не з?явилися; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; представником позивачки подано заяву про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника; на задоволенні позовних вимог наполягають; доводи представника відповідача, викладені у відзиві, вважає окремими невдоволеннями міркувань та опису обставин і є такими, що не стосуються предмету позову. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились повторно; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому зазначено, що твердження позивачки про застосування до неї з боку відповідача домашнього насильства є лише голослівними ствердженнями. З боку позивачки не було долучено жодного документа на підтвердження факту вчинення [PERSON] будь-якого насилля по відношенню до [PERSON] . Зазначення у позовній заяві позивачкою про вчинення з боку [PERSON] психологічного насильства по відношенню до [PERSON] , це лише наклеп та намір ведення суду в оману. Крім того, відповідачем у відзиві зазначено, що він просить суд, критично поставитись до голослівних стверджень позивачки про вчинення відповідачем домашнього насильства. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 2019 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, які негативно впливають, як на позивачку так і на відповідача. Сторони не ведуть спільного господарства; шлюб носить формальний характер; примирення між сторонами неможливе. Обставини, викладені у письмовому відзиві на позов відповідачем суд розцінює, як незгоду з підставами, зазначеними позивачкою для розірвання шлюбу, які на її думку підтверджують факт неможливості подальшого спільного проживання та існування подружжя [PERSON] . Поданий письмовий відзив взагалі не містить думку відповідача, щодо подальшої можливості існування та збереження сім`ї, а також його позиції, щодо визнання чи невизнання позовних вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Так, згідно ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам і стало неможливим, а тому, їх шлюб, відповідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, розривається. На підставі викладеного та

Outcome: approved