Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить суд: Зняти арешт з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 48282486, виданої 30.12.2021, видавник: Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62686744 від 30.12.2021. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється власником квартири за адресою: [ADDRESS] та нещодавно довідався про накладення на його власність арешту згідно постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 48282486, виданої 30.12.2021. В той же час, Позивач зазначає що не є учасником виконавчого провадження та придбав квартиру до відкриття виконавчого провадження. На його звернення до відділу примусового виконання судових рішень йому роз`яснено право звернутись до суду в порядку\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». За результатами автоматизованого розподілу справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіну Р.Д. Ухвалою від 21.07.2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.08.2025 року о 13 год. 00 хв. 27.08.2025 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі [PERSON] , в якій проти задоволення позову Відповідачка не заперечує. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, правом на подання відзиву не скористались. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи доказами. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. [PERSON] отримав інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно з якої довідався, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 48282486, виданий 30.12.2021, видавник: Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). З метою зняття арешту з квартири Позивач 17.01.2024 року звернувся на адресу Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з квартири. Арешт з квартири не було знято. 03.07.2025 року адвокат Хаджи І.Д. звернулась із адвокатським запитом до Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) в якому просила надати інформацію щодо розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з квартири за адресою: [ADDRESS] . 08.07.2025 року надійшла відповідь на адвокатський запит від Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), згідно якої вбачається, що у Відділі на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист № 522/6932/15-ц, виданий 24.07.2015 Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми АСВП (48282486). 30.12.2021 головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Жорновим П.В. винесено постанову про арешт майна боржника. Станом на 07.07.2025 рік згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта квартира яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] частка власності 1/1. Приморський ВДВС\~у м.\~Одесі ПМУМЮ\~(м.\~Одеса)\~відмовився скасуватизареєстрований\~арешт з\~майна,\~що належить\~ [PERSON] ,\~пославшись на\~дані реєстру\~та стверджуючи,\~що власником\~квартири є [PERSON] . Як вбачається із наданих суду документів, 11.02.2015 року [PERSON] набув у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.02.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 4-136. 11.06.2015 року ухвалено заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/6932/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на підставі якого з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 586700 (п`ятсот вісімдесят шість тисяч сімсот) гривень 00 копійок та судові витрати у розмірі 4454 (чотири тисячі п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок. На виконання даного рішення суду 24.07.2015 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 522/6932/15-ц. 28.07.2015 року Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 48282486 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми за виконавчим листом № 522/6932/15-ц від 24.07.2015 року. 30.12.2021 року головним державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Жорновим П.В. винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] , серед якого квартира за адресою: [ADDRESS] , яка з 11.02.2015 року належить Позивачу у справі. Судом встановлено, що [PERSON] не є учасником справи № 522/6932/15-ц та не є стороною виконавчого провадження № 48282486, а тому не може бути обмежений у своєму законному праві на розпорядження майном, враховуючи відсутність будь-яких правових підстав. Також суд бере до уваги, що провадження у справі № 522/6932/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відкрито на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси 07.04.2015 року, а квартира перейшла у власність Позивача 11.02.2015 року, тобто до виникнення спору між сторонами вказаної цивільної справи, що виключає можливість порушення прав та інтересів третіх осіб у рамках виконавчого провадження № 48282486. Оцінюючи всі наведені вище обставини суд прийшов до висновку, що майно [PERSON] безпідставно обтяжене арештом у рамках виконавчого провадження № 48282486, що створює Позивачу перешкоди у реалізації свого права власності, а тому зазначений арешт з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), накладений на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 48282486, виданої 30.12.2021, видавник: Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62686744 від 30.12.2021 має бути знятий. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до\~ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Як регламентує стаття 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. \~ \~ \~ \~Згідно з параграфом 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78). Обтяження належного Позивачу майна арештом становить втручання держави у право на мирне володіння майном у значенні другого речення першого пункту статті 1 Першого протоколу. Таке втручання має відбуватись із чітким, послідовним дотриманням вимог національного закону та забезпеченням гарантій захисту основоположних прав особи, має бути законним та пропорційним. \~ \~ \~ \~Позивач позбавлений можливості реалізувати свої права як власник об`єкта нерухомого майна. Враховуючи вищенаведене, відсутні законні підстави для продовження існування арешту, який є перешкодою в реалізації прав Позивача, що є підставою для задоволення позову. Подальший арешт майна не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками та цілей, на досягнення яких спрямований арешт майна. Спори про право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей\~15,\~16 Цивільного процесуального кодексу України\~розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктами 1, 2 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Частиною першою\~статті 447 ЦПК України\~визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього\~Кодексу, порушено їхні права. Статтею 15 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»\~(далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, постанова Верховного Суду від 06.05.2024 у справі №725/3352/23). Згідно із частиною третьою\~статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до\~статті 124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених\~законом\~випадках суди розглядають також інші справи. У\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~та яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову у суд, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), заяви № № 6878/75, 7238/75). ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)). Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (стаття18 ЦПК). Саме на етапі виконання судових рішень відбувається реальний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб та інтересів держави, підтверджених рішенням суду. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 3ст.12\~ЦПК України передбачено, що Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Таким чином, на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та усі учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved