Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач »), за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевської Мар`яни Мар`янівни, [PERSON] , в якому з урахуванням змінених позовних вимог просив визнати недійсним заповіт, номер у спадковому реєстрі 62850785, бланк ННК 209826, номер в реєстрі нотаріальних дій 6625, дата посвідчення [INFO] . Місце посвідчення: Приватний нотаріус Янишевська М.М.; скасувати заповіт, номер у спадковому реєстрі 62850785, бланк ННК 209826, номер в реєстрі нотаріальних дій 6625, дата посвідчення [INFO] . Місце посвідчення: Приватний нотаріус Янишевська М.М. Позовні вимоги мотивував тим, що складений [PERSON] в користь [PERSON] заповіт, посвідчений 14.08.2018 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М.М. (номер в реєстрі нотаріальних дій 6625), є недійсним, оскільки його оформлено з порушенням вимог чинного законодавства. [PERSON] внаслідок своїх фізичних вад (зору) не могла фізично прочитати заповіт, а тому нотаріус зобов`язана була прочитати заповіт вголос в присутності свідків, про що внести відповідні відомості до заповіту, однак, в порушення ст. 1253 ЦК України приватний нотаріус Янишевська М.М. склала та посвідчила заповіт без присутності свідків. Також Позивач покликався на те, що у 2016 році у [PERSON] почали проявлятися психічні розлади, вона не орієнтувалася у просторі та часі, поводила себе неадекватно, не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Таким чином, як зазначено у позові, волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її волі, відповідно, на думку позивача, є всі підстави визнати оскаржуваний заповіт недійсним. Позивач та його\~ представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримували, надавши пояснення по суті позову. Просили позов задовольнити. Відповідачем [PERSON] подано на адресу суду відзив на позов, у якому вона заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов Відповідач покликається на те, що Позивачем не надано доказів того, що на момент посвідчення заповіту на її користь [PERSON] мала вади зору, які унеможливлювали прочитання та підписання нею заповіту, або не мала необхідного обсягу дієздатності. Після проведеного оперативного втручання\~ з приводу катаракти правого ока зір [PERSON] на праве око покращився з 0,05 (до операції) до 0,2 (після операції). На лівому оці у заповідача катаракти не було. У заповіті зазначено, що до підписання заповіт прочитаний вголос заповідачем [PERSON] та власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Дієздатність заповідачки перевірено. Вимоги частини 2 статті 1248 ЦК України не порушено, сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності заповідача [PERSON] у нотаріуса не було. В судових засіданнях представник Відповідача проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевська Мар`яна Мар`янівна на адресу суду направила письмові пояснення, в яких просила здійснювати розгляд справи без її участі; зазначила про те, що перед посвідченням заповіту нотаріусом було встановлено особу [PERSON] на підставі її паспорта та перевірено її дієздатність в результаті проведеної особистої розмови. В усній розмові з [PERSON] було встановлено її дійсний усвідомлений намір заповісти [PERSON] частку у квартирі. Нотаріусом було роз`яснено [PERSON] правові наслідки складеного та підписаного нею заповіту та зміст ст.ст.1241, 1242, 1307 ЦК України. Заповіт було прочитано вголос, про що зазначено перед її підписом, та підписано заповідачем особисто. Заповіт посвідчувався в Обласному клінічному центрі паліативної допомоги, де на той час перебувала [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона не могла з`явитися за адресою робочого місця приватного нотаріуса через свій похилий вік. Відповідно, про це зазначено у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. На думку приватного нотаріуса Янишевської М.М., жодних доказів того, що заповідач [PERSON] була недієздатною, чи по стану здоров`я не могла самостійно підписати заповіт 14 серпня 2018 року, Позивачем не надано. Просила в задоволенні позову відмовити. На виконання вимоги суду приватним нотаріусом надано належним чином завірену копію заповіту від 14.08.2018\~ року та матеріали спадкової справи. Третя особа [PERSON] та її представник в судових засіданнях позовні вимоги [PERSON] підтримували та просили їх задовольнити. Зазначали про те, що [PERSON] , яка є внучкою [PERSON] , є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , та також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Ухвалами Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.02.2023 року та від 16.06.2021 року (головуючий суддя Шамотайло О.В.) у даній справі призначалося посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - Чи на момент посвідчення заповіту 14.08.2018 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] страждала будь-якими психічними захворюваннями або розладами психіки? - Чи могла [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій та чи могла керувати ними в момент складання заповіту 14.08.2018 р.? Вказані експертизи не було проведено у зв`язку з їх неоплатою. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 27.07.2023 року (головуюча суддя Домбровська Г.В.) на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, прийнято до провадження цивільну справу 344/21184/19, провадження 2/344/219/23 за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача\~ [PERSON] про\~ визнання заповіту недійсним. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судових засіданнях 29.11.2023 року, 07.12.2023 року, 18.01.2024 року, 06.02.2024 року судом допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] (двоюрідна тітка Позивача [PERSON] ) повідомила суду, що з [PERSON] у неї були дуже близькі стосунки. У зв`язку зі станом здоров`я у 90-річному віці [PERSON] забрали у хоспіс. Після перелому шийки гомілки вона була лежачою. До цього часу у 90-річному віці [PERSON] сама їхала на автобусі у село Галицького району на цвинтар. Догляд за бабусею здійснювали всі по черзі, і сама свідок також. [PERSON] завжди щороку приїжджала з рф до Івано-Франківська, перебувала тут з травня по вересень. Як повідомила свідок, [PERSON] повідомляла їй, що має намір залишити свою частку у квартирі внучці [PERSON] , бо [PERSON] має житло. Від [PERSON] бабуся це приховувала, бо боялася, що він перестане за неї піклуватися. Свідок мала бути присутня при оформленні заповіту, але спізнилася. [PERSON] мала проблеми із зором на одне око; читала без окулярів. Перед смертю бабуся була при\~ пам`яті, при свідомості, добре бачила. Свідок [PERSON] (двоюрідна тітка та хресна матір Позивача) повідомила суду, що спілкувалася з [PERSON] один раз на тиждень-два тижні, померла не мала відхилень. [PERSON] ніколи не носила окуляри. Часто приїжджала в село у Галицькому районі на цвинтар на автобусі. Зір мала добрий. Як Позивач, так і Відповідач, піклувалися про бабусю. Свідок [PERSON] (рідна сестра [PERSON] ) вказала, що [PERSON] добре бачила, була при пам`яті. Повідомляла свідку, що хоче залишити квартиру внучці [PERSON] , бо внук [PERSON] має хату. Про заповіт свідку відомо, але заповідач просила не казати про нього [PERSON] , бо боялась, що він до неї більше не прийде. Зазначила, що ще в 90 років [PERSON] приїжджала в село на цвинтар. Свідок [PERSON] (сусідка навпроти [PERSON] з 1991 року) повідомила суду, що вони не так часто спілкувалися з [PERSON] однак, при розмовах вона їй скаржилася на проблеми із зором. Як зазначила свідок, [PERSON] більше любила внука [PERSON] . Коли приїжджала внучка [PERSON] , бабуся завжди довго сиділа на лавочці, не хотіла йти додому, казала, що її б`ють. Свідок [PERSON] (сусідка [PERSON] з 2008 року) повідомила суду, що вона майже кожен день приходила до [PERSON] , міряла їй тиск, капала очі. Бабуся скаржилася свідку на внучку [PERSON] , а внука [PERSON] і його дітей дуже любила. Казала, що операція на очі їй не допомогла. Свідок [PERSON] (сусідка [PERSON] )\~ повідомила, що вона часто провідувала [PERSON] в хоспісі. Після того, як вона почала там перебувати, бабуся змінилася, фізично втратила сили. Постійно говорила за внука [PERSON] . Свідок [PERSON] (сусід [PERSON] ) повідомив суду, що знає [PERSON] з дитинства. Іноді разом з Позивачем їздив до неї в хоспіс. З внучкою [PERSON] у бабусі були напружені стосунки. У хоспісі [PERSON] була хвора, не орієнтувалася у просторі, не впізнавала свідка, коли він до неї приходив, казала, що її постійно щось болить. Свідок [PERSON] (головний лікар Обласного клінічного центру паліативної допомоги) повідомила суду про те, що вона вже не пам`ятає деталей поступлення [PERSON] до їхнього центру, але зауважила, що загалом до їхнього закладу всі пацієнти поступають у важкому стані. На запитання суду щодо видачі нею двох довідок різного змісту: [PERSON] 17.10.2019 року та [PERSON] 27.01.2020 року, пояснила, що вона лише підписує такі документи, а їх зміст складається лікуючим лікарем, якому вона довіряє. Лікуючий лікар [PERSON] померла. Психічного стану [PERSON] свідок, як головний лікар, не пригадує. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.02.2024 року задоволено клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення\~ якої поставити такі питання: - Чи на момент посвідчення заповіту 14.08.2018 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , страждала будь-якими психічними захворюваннями або розладами психіки? - Чи могла [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій та чи могла керувати ними в момент складання заповіту 14.08.2018 р.? Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківської філії судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (адреса: 76011, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вулиця Медична, будинок 15). 07.07.2025 року через канцелярію суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №358 від\~ 04.03.2025 року, відповідно до якого підекспертна [PERSON] , [INFO] на момент посвідчення заповіту 14.08.2018 р. страждала психічним захворюванням судинною (змішаною) деменцією, що згідно МКХ-10 F01.8. На момент складання заповіту 14.08.2018 р. [PERSON] , [INFO] , не здатна була усвідомлювати свої дії та керувати. Згідно листа експертної установи «пояснення до висновку» від 16.10.2025 року №23/02/1277-2025 експертом допущено технічну описку у році народження [PERSON] (2028 р.н. замість 1928 р.н.). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.07.2025 року поновлено провадження у справі за\~ позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Заслухавши пояснення Позивача та його представника, представника Відповідача, Третіх осіб, представника третьої особи Лопотухи А.В., свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , на праві власності належала 1/4 квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданим Департаментом житлової, комунальної політики та благоустрою від 16.08.2017 року (том 1, а.с.147). [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідач) є внуками [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах спадкової справи документами на підтвердження родинних зв`язків. Згідно із заповітом, посвідченим Янишевською М.М., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 14 серпня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.123). Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №6625 (том 1, а.с.192). Згідно із Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області 31.05.2019 (том 1, а.с.121), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . 14.08.2019 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Біланюк С.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (том 1, а.с.120). 27.09.2019 року [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Біланюк С.М. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (том 1, а.с.155). 26.11.2019 року [PERSON] звернулася до Приватного нотаріуса Біланюк С.М. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (том 1, а.с.159). Вважаючи заповіт, посвідчений 14 серпня 2018 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Янишевською М.М. (за яким [PERSON] , на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] ) недійсним, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання цього заповіту недійсним. В обґрунтування недійсності заповіту покликався на порушення процедури посвідчення заповіту (внаслідок наявних у [PERSON] фізичних вад (зору) вона не могла фізично прочитати заповіт, а тому нотаріус зобов`язана була прочитати заповіт вголос в присутності свідків, про що внести відповідні відомості до заповіту, однак, в порушення ст. 1253 ЦК України приватний нотаріус Янишевська М.М. склала та посвідчила заповіт без присутності свідків). Крім того, в судових засіданнях, в поданих на адресу суду клопотаннях про виклик свідків, про витребування доказів та про призначення експертизи Позивач посилався на те, що внаслідок свого психічного стану [PERSON] не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними (невідповідність волевиявлення волі заповідача). За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Щодо права на оскарження заповіту Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.06.2025 року у справі №129/859/20 звернув увагу на те, що «для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені, невизнані або оспорені відповідачами. Тому питання про недійсність заповіту слід вирішувати тільки тоді, якщо є підстави для висновку про те, що у спірних правовідносинах право (інтерес) позивачки порушене, оспорене чи невизнане. Право на оспорення заповіту має особа, чиї спадкові права або інтереси цей заповіт порушує. Суди попередніх інстанцій не встановили у заповіті положень про позбавлення права спадкування спадкоємців за законом, а також фактів, які б зумовлювали усунення від спадщини таких спадкоємців. Спадкоємиця за заповітом спадщину після смерті бабусі позивачки не прийняла. Тому немає підстав для висновку, що оспорюваний заповіт був перешкодою для спадкування майна бабусі позивачки спадкоємцями за законом. Відсутність порушення прав і законних інтересів позивачки є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання заповіту недійсним (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у від 9 серпня 2023 року у справі № 592/7979/18, від 26 січня 2022 року у справі № 750/13341/19, від 6 червня 2024 року у справі № 307/3657/21)». У спірних правовідносинах спадкоємець за заповітом [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Копія такої заяви наявна у матеріалах спадкової справи, яку надано нотаріусом на вимогу суду. У зв`язку з цим, Суд приходить до висновку, що [PERSON] , як спадкоємець за законом, має право на оскарження заповіту від 14.08.2018 року, оскільки факт подання спадкоємицею за заповітом заяви про прийняття спадщини унеможливлює реалізацію ним спадкових прав, як спадкоємця за законом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Як зазначено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21, для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 1) Так, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині порушення порядку посвідчення оскаржуваного заповіту, [PERSON] у позовній заяві покликається на те, що внаслідок вад зору [PERSON] не могла самостійно прочитати текст заповіту, який нею підписано 14.08.2018 року та посвідчено приватним нотаріусом Янишевською М.М., а тому такий заповіт повинен був посвідчуватися при не менш, як двох свідках (стаття 1253 ЦК України). На підтвердження таких доводів Позивачем до позовної заяви додано: Довідку Обласного клінічного центру паліативної допомоги №04/147 від 17.10.2019 року (том 1, а.с.10), за змістом якої [PERSON] , [INFO] , перебувала на лікуванні в Обласному клінічному центрі паліативної допомоги з 11.04.2018 року по 30.05.2019 року. Діагноз: ІХС. Кардіосклероз дифузний. ФП постійна форма, нормо систолічний варіант. СН 11 А-Б ФК 111-1У. Стан пацієнтки був крайнє важкий, потребувала стороннього догляду. [INFO] померла. Доручення №50 від 17.07.2018 року (том 1, а.с.11), за змістом якого [PERSON] , [INFO] , доручала [PERSON] , [INFO] , отримати належну їй пенсію за липень 2018 року та розписатись за неї в одержанні грошей, та виконати всі інші дії, пов`язані з цим дорученням. Відповідь на адвокатський запит вих. №127 від 12.11.2019 року (том 1, а.с.13), за змістом якого [PERSON] , 1928 року народження, перебувала на амбулаторному лікуванні в ПМУ Прозріння 27.10.16. Діагноз: Центральна дегенерація сітківки обох очей. Незріла катаракта обох очей. Гіпертонічний ангіосклероз сітківки. 27.10.19 проведена амбулаторна операція факоемульсифікація катаракти правого ока. Операція пройшла без ускладнень. Зір на праве око покращився з 0,05 (до операції) до 0,2 (після операції, дані на день виписки 28.10.16). Консультативні висновки окуліста №1964 (том 1, а.с.14-16), в яких відображено анамнез та рекомендації, а також показники гостроти зору, картометрії та тонографії. Інших документів, які б свідчили про те, що станом на 14.08.2018 року (на момент посвідчення заповіту) [PERSON] , [INFO] , була незрячою до тієї міри, яка унеможливлювала прочитання нею тексту заповіту до матеріалів позову та в ході судового розгляду справи стороною Позивача не надано. Клопотань про призначення експертизи щодо вирішення питання, чи могла [PERSON] станом на 14.08.2018 року, з огляду на показники її зору в цей час, прочитати текст заповіту, який нею складено та посвідчено нотаріусом 14.08.2018 року стороною Позивача не заявлялося. Документи на підтвердження того, що станом на 14.08.2018 року [PERSON] \~ була незрячою до тієї міри, яка унеможливлювала прочитання нею друкованих текстів в матеріалах справи відсутні. Крім того, ряд допитаних в судовому засіданні свідків ( [PERSON] , [PERSON] ) такий факт заперечували, вказуючи на те, що заповідачка взагалі ніколи не носила окуляри, читала без них. Суд зауважує, що самі по собі проблеми із зором у 91-річної особи не свідчать про те, що вона не здатна прочитати друкований текст. Такі обставини повинні підтверджуватися належними засобами доказування, які в матеріалах даної справи відсутні. Отже, обставину того, що заповідач [PERSON] , [INFO] , в силу своїх фізичних вад не могла прочитати текст оскаржуваного заповіту станом на 14.08.2018 року стороною Позивача не доведено. У зв`язку з цим необґрунтованими є доводи Позивача про те, що у відповідності до статті 1253 ЦК України такий заповіт від 14.08.2018 року повинен був посвідчуватися нотаріусом при двох свідках. Відтак, факту порушення форми та порядку посвідчення оскаржуваного заповіту Судом не встановлено. Крім того, Суд зауважує, що згідно з вимогами ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У постанові від 24.07.2025 року у справі № 570/2752/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що у приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)). Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Отже, Суд враховує, що визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права, чи інтересу. Як наслідок, з цієї підстави Позивачем обрано неналежний спосіб захисту (визнання недійсним правочину), оскільки доводи щодо порушення порядку посвідчення правочину стосуються обґрунтування нікчемності правочину, який недійсним визнаватися не може. Крім того, встановивши, що підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні, застосування наслідків нікчемності правочину також відсутні. 2) Щодо доводів Позивача про те, що волевиявлення [PERSON] в момент укладення заповіту не відповідало її волі в силу її психічного стану, Суд зауважує наступне. В позовній заяві Позивач посилався на частину 2 статті 1257 ЦК України, якою встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В судових засіданнях, в клопотанні про виклик свідків, про витребування доказів та про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, обґрунтовуючи вищевказану підставу, сторона Позивача покликалися на те, що на момент посвідчення оскаржуваного заповіту 14.08.2018 року [PERSON] , [INFO] , не розуміла значення своїх дій. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 8.1). Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85). З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85). Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 86)). Відтак, незважаючи на відсутність в позовній заяві та заяві про зміну предмета позову посилання на статтю 225 ЦК України, проте з огляду на посилання Позивача на ч.2 ст. 1257 ЦК України (правові підстави позову), зазначення серед фактичних підстав позову невідповідність волевиявлення заповідача її волі з огляду на психічний стан, про що стороною Позивача наголошувалося на усіх судових засіданнях, зазначалося у клопотаннях про виклик свідків, витребування доказів, призначення експертизи (тобто саме на підтвердження такої фактичної підстави позову ініціювався збір доказів у цивільній справі), Суд застосовує принцип jura novit curia («суд знає закони») та виконує обов`язок застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). За клопотанням сторони Позивача ухвалою суду в даній справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - Чи на момент посвідчення заповіту 14.08.2018 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , страждала будь-якими психічними захворюваннями або розладами психіки? - Чи могла [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій та чи могла керувати ними в момент складання заповіту 14.08.2018 р.? 07.07.2025 року до суду надійшов Висновок судово-психіатричного експерта №358 від 04.03.2025 року, відповідно до якого підекспертна [PERSON] , [INFO] (згідно листа експертної установи «пояснення до висновку» від 16.10.2025 року №23/02/1277-2025 технічна описка у році народження) на момент посвідчення заповіту 14.08.2018 р. страждала психічним захворюванням судинною (змішаною) деменцією, що згідно МКХ-10 F01.8. На момент складання заповіту 14.08.2018 р. [PERSON] , [INFO] (згідно листа експертної установи «пояснення до висновку» від 16.10.2025 року №23/02/1277-2025 технічна описка у році народження), не здатна була усвідомлювати свої дії та керувати. В судовому засіданні Судом також допитано експерта [PERSON] , якою складено висновок №358 від 04.03.2025 року, в ході якого вона пояснила суду, що психічне захворювання у формі судинної деменції у [PERSON] почало розвиватися після перенесеного нею у 2014 році ішемічного інсульту, залишкові явища якого також\~ діагностувалися у 2016 році ЛКК Міської поліклініки. Зокрема, експерт пояснила, що діагностований [PERSON] невропатологом діагноз «дисциркуляторна енцефалопатія змішаного ґенезу ІІІ ступеня з вираженими неврологічними порушеннями» це хронічне захворювання, яке характеризується незворотнім, повільно прогресуючим органічним ураженням головного мозку (внаслідок артеріальної гіпертензії, перенесеного ішемічного інсульту), що проявлялась неврологічними розладами (порушення координаторної діяльності та тазових розладів), порушенням інтелектуальної діяльності та розладами емоційно-вольової сфери, яка прогресувала та більш чітко проявилась після перенесеного перелому стегнової кістки та супроводжувалася розладами психіки та поведінки з симптоматичними проявами у формі більш грубих та вираженіших когнітивних порушень, дезорієнтації в оточуючому, в часі, відсутністю критичних здібностей, що свідчить про виражену стадію дементного синдрому. При проведенні експертного дослідження експертом, як нею зазначено в судовому засіданні, враховано в першу чергу інформацію з медичної документації (медичних карток [PERSON] ), а також записи у щоденнику з Обласного центру паліативної допомоги, які надано в розпорядження експерта, пояснення свідків. Відтак, експерт підтвердила, що [PERSON] , станом на 14.08.2018 року виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі судинної деменції, а ступінь наявного психічного розладу унеможливлював її здатність адекватно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на момент складання та підписання заповіту 14.08.2018 року. Суд зауважує, що висновок експерта №358 від 04.03.2025 року є чітким, послідовним, містить конкретну відповідь на поставлені запитання та узгоджується з іншими матеріалами справи, у тому числі, поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили ту обставину, що станом на період 2018-2019 року психічний стан [PERSON] погіршився, вона була дезорієнтована та пригнічена. Доводи представника Відповідача щодо необґрунтованості вказаного висновку експерта з огляду на неврахування експертом пояснень свідків сторони Відповідача, Суд відхиляє, оскільки в судовому засіданні експерт пояснила, що при формуванні висновку експертизи нею враховано в першу чергу зміст медичної документації [PERSON] , а пояснення свідків, які узгоджуються з даними, що відображені у медичній документації, є другорядними джерелами та наведені експертом виключно як приклад взаємовідповідності таких даних. Також судом роз`яснювалося право сторони Відповідача подати клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи в даній справі, однак таким правом представник Відповідача не скористався. Надана представником Відповідача довідка №04/17 від 27.01.2020 року, підписана директором Івано-Франківського обласного клінічного центру паліативної допомоги І.Слугоцькою (том 1, а.с.74), в якій зазначено «за час перебування у стаціонарі хвора була свідома, адекватна, порушень псих. стану не спостерігалось» не спростовує висновку експерта за результатами судово-психіатричної експертизи у даній справі, оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що директор [PERSON] володіє знаннями у сфері психіатрії (тобто, є лікарем-психіатром). Крім того, в судовому засіданні, будучи допитаною в статусі свідка, [PERSON] пояснила, що вона, як директор, підписує довідки, зміст яких формується лікуючими лікарями. Суд також враховує наявність в матеріалах справи двох довідок, підписаних [PERSON] різного змісту: 1) довідка, підписана директором Обласного клінічного центру паліативної допомоги №04/147 від 17.10.2019 року (том 1, а.с.10), за змістом якої [PERSON] , [INFO] , перебувала на лікуванні в Обласному клінічному центрі паліативної допомоги з 11.04.2018 року по 30.05.2019 року. Діагноз: ІХС. Кардіосклероз дифузний. ФП постійна форма, нормо систолічний варіант. СН 11 А-Б ФК 111-1У. Стан пацієнтки був крайнє важкий, потребувала стороннього догляду. [INFO] померла. 2) довідка №04/17 від 27.01.2020 року, підписана директором Івано-Франківського обласного клінічного центру паліативної допомоги І.Слугоцькою (том 1, а.с.74), в якій зазначено «за час перебування у стаціонарі хвора була свідома, адекватна, порушень псих. стану не спостерігалось». В судовому засіданні допитана в статусі свідка [PERSON] пояснень з цього приводу надати не змогла. Вказала, що інформацією про психічний стан [PERSON] вона, як директор, не володіє. Отже, враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд, встановивши наявність\~ належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання оспорюваного заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оскаржуваного в даній справі заповіту недійсним. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про скасування заповіту, Суд зауважує, що чинним законодавством правом на скасування заповіту наділено виключно заповідача. Так, відповідно до статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Заявлення поряд із позовною вимогою про визнання недійсним заповіту вимоги про скасування такого заповіту не є належним та ефективним способом захисту порушених спадкових прав, а тому в задоволенні вимоги [PERSON] про скасування оскаржуваного заповіту слід відмовити у зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту. Належним і ефективним способом захисту прав [PERSON] є визнання заповіту недійсним, і таку його вимогу судом задоволено.\~ Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Судові витрати слід розподілити у відповідності до статті 141 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 30, 203, 225, 1217, 1233, 1257ЦК України,

Outcome: partial