Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" 05.01.2021 року звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , мотивуючи позов тим, що між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №0861689001/Т/972135 від 12.06.2013 року. 23.03.2018 р. між ПАТ "Актабанк" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" укладено договір №2 про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитним договором №0861689001/Т/972135 від 12.06.2013 року, з врахуванням нарахованих процентів, комісії та іншими платежами за основними договорами. Згідно додатку №1 до договору відступлення права вимоги №2 від 23.03.2018 року, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набув права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 87420,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Окрім того, просить стягнути на свою користь судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 2102,00 грн. Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18.10.2021 року позов задоволено в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 30.07.2024 року заочне рішення від 18.10.2021 року скасовано, справу призначено в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 16.08.2024 року через Електронний суд представником відповідача подано відзив, у якому вказала, що відповідач не визнає позовні вимоги, зазначив, що позивач не є належним позивачем у справі, не визнає його право пред`являти вимоги за кредитним договором, строки пред`явлення за якими давно спливли, а сам договір припинився. Звертав увагу, що відсутність у позивача оригіналів документів підтверджує те, що передача прав кредитора за кредитним договором не відбулась. Позивачем не було надано суду доказів належного розрахунку заборгованості і наявності боргу, оскільки не надано докази яку саме суму і коли відповідач отримав від первинного кредитора, яким чином в подальшому відбувались розрахунки тощо. Просила відмовити у задоволені позову. 21.08.2024 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.09.2024 року підготовче засідання відкладено, витребувано докази. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.03.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Целовальніченко Н.Є. про передачу справи за підсудністю відмовлено, заяву адвоката від 25.03.2025 року повернуто, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у відсутність. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 12 червня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №0861689001/Т/972135 на споживчі потреби. Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 40000,00 грн (арк. справи 4-5). 23.03.2018 року між ПАТ "Актабанк" та ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів", за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону №UA-TA-2018-02-21-000031-а від 15.03.2018 року, був укладений договір №2 про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло право грошової вимоги за кредитними договорами з врахуванням нарахованих процентів, комісії та іншими платежами за основними договорами. Згідно Витягу з додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги від 23.03.2018 року, ТОВ "ФК "Європейська агенція з повернення боргів" набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0861689001/Т/972135 від 12.06.2013 року, яка складається з: заборгованості за основним боргом в сумі 40000,00 грн, заборгованості за процентами в сумі 20,00 грн, заборгованості за комісією в сумі 42900,00 грн, заборгованості за штрафом, пенею в сумі 4500,00 грн, що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості перевіреним в судовому засіданні. Оригінал кредитного договору з підписом відповідача на ухвалу суду від 26.09.2024 р. суду не наданий, внаслідок чого не було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Щодо інших заперечень відповідача, зокрема щодо відступлення прав вимоги за кредитними договорами. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі N 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі N 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі N 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі N 5026/886/2012 тощо). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Статтею 55 ЦПК України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі N 2-2035/11 (провадження N 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі N 6-979цс15. Так за Договором про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 року №2 позивач отримав право вимоги за кредитним договором №0861689001/Т/972135 від 12.06.2013 року. Факт переходу права вимоги позивача саме до відповідача підтверджується реєстром боржників, який містить відомості та обсяг необхідних відомостей, таких як анкетні дані відповідача, номер договору, суму заборгованості, який дає можливість належним чином підтвердити набуття позивачем права вимоги до [PERSON] . Посилання на відсутність у позивача оригіналів документів і як наслідок, на думку сторони відповідача відсутність переходу прав вимоги судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за договором відступлення прав вимоги його сторонами дотримано всіх передбачених законодавством вимог. З огляду на наведене позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність права вимоги до [PERSON] за вказаним вище кредитним договором. Щодо посилання відповідача на подання неналежного розрахунку заборгованості. У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту. Згідно з пунктами 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19). Суд зазначає, що до позовної заяви не додано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував, що позивач або попередній стягувач надав кредитні кошти [PERSON] . При цьому суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (квитанція про перерахунок коштів, меморіальний ордер). Виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Отже, розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, а отже не є належними доказами існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, доказів зарахування/перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача та інших доказів, які б підтверджували факт отримання кредитних коштів відповідачем в розмірі, заявленому у позові, позивачем не надано, а тому суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості, що заявлена до стягнення. Зважаючи на те, що позивачем, усупереч ст. 12, 81 ЦПК України, що є його обов`язком, за допомогою належних доказів не підтверджено розмір заборгованості, заявлений до стягнення, тому наведене унеможливлює перевірити обґрунтованість позовних вимог у цій частині на предмет їх достовірності, а відтак і встановити розмір цієї заборгованості. З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитними договорами, оскільки останнім не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог в цій частині, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 29 жовтня 2025 року.

Outcome: dismissed