Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить: - оголосити його, [PERSON] , [INFO] , громадянина України, усиновлювачем дитини: [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; - внести відповідні зміни до актового запису про народження № 362 від 02 липня 2015 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, а саме: виключити з актового запису про народження № 362 від 02 липня 2015 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську реєстраційної служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, відомості про батька Громадянина України [PERSON] ; вказати в графі «батько» - [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; змінити прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », по батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », ім`я, дату, місце народження та дані про матір - залишити без змін. Заява обґрунтована тим, що з [PERSON] заявник знайомий з дитинства, вони разом ходили до дитячого садка №3 міста Красноармійськ (тепер Покровськ), та проживали на сусідніх вулицях, в подальшому разом вступили до вищого навчального закладу- Донецький інститут залізничного транспорту. В період з 2008 по 2010 рік мали романтичні стосунки, але на той момент житєві обставини та відсутність досвіду не дали зберегти стосунки. В 2023 року заявник поновив спілкування з [PERSON] через соціальні мережі та відновили стосунки з березня 2024 року і з тих пір вже не розлучалися. З 23 травня 2025 року між заявником та [PERSON] , було зареєстровано шлюб (свідоцтво про шлюб [NUMBER] ), вони разом виховують малолітнього сина дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначає, що [PERSON] зацікавлена в гармонійному розвитку свого сина та створенні повноцінної сім`ї, усвідомлюючи роль батька в формуванні дитини, надала нотаріальну згоду на усиновлення її сина - [PERSON] та всіляко сприяє процедури усиновлення, співпрацює з державними органами та допомагає в оформленні документів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2025 року для розгляду зазначеної заяви визначено суддю Козак І.А., протоколом попереднього відбору присяжних від 12 червня 2025 року відібрано присяжних. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2025 року заяву прийнято до розгляду в порядку окремого провадження та призначено судове засідання по справі. Заявник [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що з дитиною, стосовно якої розглядається справа має приязні відносини та підтримує спілкування за допомогою відеозв`язку, заяву підтримав, просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] , в судовому засіданні заяву підтримала, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області Даниленко О.П. в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. За правилами ст. 293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про усиновлення. Згідно із ст. 313 ЦПК України суд розглядає справу про усиновлення дитини за обов`язковою участю заявника, органу опіки та піклування або уповноваженого органу виконавчої влади, а також дитини, якщо вона за віком і станом здоров`я усвідомлює факт усиновлення, з викликом заінтересованих та інших осіб, яких суд визнає за потрібне допитати. Для забезпечення таємниці усиновлення у випадках, встановлених Сімейним кодексом України, суд розглядає справу в закритому судовому засіданні. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із статтею 20 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема усиновлення. Частиною першою статті 21 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно зі статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року (далі - Конвенція про усиновлення дітей), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами. Усиновлення є прийняттям усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя (стаття 207 СК України). Статтею 218 СК України передбачено, що для усиновлення дитини потрібна її згода. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку із віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Судом встановлено, що [PERSON] є старшим солдатом та перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України з 09 лютого 2025 року, що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] № 4237 від 02 травня 2025 року. Відповідно до службової характеристики, яку надав безпосередній начальник командира роти управління батальйону управління військової частини [NUMBER] капітан [PERSON] , [PERSON] закрекомендував себе з позитивної сторони. Згідно з висновком ПП "Медичний центр "ЗВІРОБІЙ" про стан здоров`я особи [PERSON] , останній за станном здоров`я може бути усиновлювачем. Відповідно до Витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" [PERSON] станом на 09 квітня 2025 року є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , 23 травня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 272. Відповідно до заяви [PERSON] , яка була зареєстрована в реєстрі за № 869 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А., [PERSON] дає свою згоду на усиновлення свого сина [PERSON] , [INFO] , її чоловіком [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2023 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із заявою [PERSON] від 29 травня 2025 року, яка адресована начальнику служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Костині В.А., [PERSON] дає згоду на усиновлення його [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 362. Згідно з актом обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , подружжя [PERSON] та [PERSON] створили належні умови для навчання, утримування та виховання [PERSON] , [INFO] . В сім`ї склалися родинні стосунки де панує порозуміння, повага та любов. Відповідно до висновка про доцільність усиновлення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області вважає доцільним усиновлення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , громадянином України [PERSON] та таким, що відповідає інтересам дитини. Заочним рішенням Києво-Святошинський районний суд Київської області від 05 грудня 2024 року позбавлено [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] . В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема, у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (пункт 3 статті 10), Конвенції про права дитини 1989 року (стаття 3). Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 3 лютого 2009 року № 3-рп/2009 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення частини другої статті 211 Сімейного кодексу України (справа про різницю у віці між усиновлювачем та дитиною), згідно з положеннями Принципу 2 Декларації прав дитини 1959 року при прийнятті з цією метою законів пріоритетним має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Європейський суд з прав людини також надає особливого значення при вирішенні справ про усиновлення принципу пріоритету інтересів дитини (Рішення у справі «Піні і Бертані та Манера і Атрипальді проти Румунії» від 22 червня 2004 року). Відповідно до статті 20 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема, усиновлення. 15 лютого 2011 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянутої)». Вказана Конвенція підписана 27.11.2008 року та запроваджує сучасні правові стандарти у сфері усиновлення з метою максимального врахуванням найвищих інтересів дитини. Відповідно до статті 4 Європейської Конвенції про усиновлення дітей (переглянутої), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами. Частиною п`ятою статті 24 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що усиновлення допускається виключно в інтересах дитини відповідно до закону. Відповідно до статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Таким чином, суд звертає увагу на те, що основною і визначальною засадою усиновлення дитини є забезпечення її найвищих інтересів. Під інтересами дитини суд розуміє необхідність створення для неї сприятливих умов (як матеріального, так і морального характеру) для виховання і всебічного розвитку (у фізичному, психічному, духовному та іншому відношенні), максимально наближених, якщо це можливо, до обстановки, звичної для дитини. Згідно з частиною 1 статті 208 Сімейного кодексу України, усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу). Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років (частини 1-2 статті 211 Сімейного кодексу України). У статті 213 СК України наведений перелік осіб, які мають переважне перед іншими право на усиновлення дитини. Зокрема, пунктом 2, 3 частини 1 вказаної статті передбачено, що за наявності кількох осіб, які виявили бажання усиновити одну і ту ж дитину, переважне право на її усиновлення має громадянин України, зокрема, який є чоловіком матері, дружиною батька дитини, яка усиновлюється. Відповідно до приписів статті 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Отже, за змістом ст. 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода. При цьому необхідно враховувати, що до набрання рішенням суду про усиновлення законної сили кожен із батьків може відкликати свою згоду незалежно від мотивів. Статтею 218 СК України визначено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками. Усиновлення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша статті 207 СК України) і вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення (стаття 225 СК України). Відповідно до положень частин першої, другої, четвертої статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. Правові наслідки усиновлення визначені статтею 232 СК України. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Відповідно до статті 233 СК України на підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється. Отже, в контексті положень законодавства про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання, у звичайних побутових обставинах. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз`яснено, що вирішуючи заяву про усиновлення по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона є необхідною); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин першої - третьої статті 218 СК України щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 р. у справі № 759/9639/18 (провадження № 61-1599св22). Відповідно до положень статті 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; особу дитини та стан її здоров`я; ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. Статтею 207 СК України визначено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Як зазначено у висновку Верховного суду, зробленому у постанові від 23.12.2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи. Згідно зі статтею 8 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ETS N58), прийнятої 24 квітня 1967 року в Страсбурзі, і яка, відповідно до статті 9 Конституції України, є складовою частиною національного законодавства України, компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише тоді, коли впевниться, що воно здійснюється в інтересах дитини. Кожного разу компетентний орган звертає особливу увагу на те, щоб це усиновлення забезпечило дитині стабільні та гармонійні домашні умови. Згідно із статтею 20 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема усиновлення. Частиною першою статті 21 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно зі статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Верховною Радою України 15 лютого 2011 року (далі - Конвенція про усиновлення дітей), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами. Виходячи із наведеного, розглядаючи заяву про усиновлення, суд повинен встановити чи відповідає усиновлення інтересам дитини і якими мотивами керуються усиновитель. При цьому суд зазначає, що права та інтереси дитини є завжди пріоритетними порівняно з правами та інтересами усиновлювача. На думку суду, мотиви усиновлення не повинні бути корисливими, переслідувати будь-які інші цілі ніж ті, що пов`язані із бажанням прихистити дитину, дати їй сім`ю, сімейний затишок, можливість отримати добре виховання, навчання та утримання від усиновлювача. Судом встановлено, що заявник, має двох синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, стверджує, що співмешкає із [PERSON] з травня 2025 року. Проте, заявник перебуває на військовій службі за призовом з 09 лютого 2025 року. Після укладення шлюбу 23 травня 2025 року, через 19 днів перебування в шлюбі, а саме 12 червня 2025 року [PERSON] ініціює питання усиновлення малолітньої дитини [PERSON] . Більше того, заявник у судовому засіданні повідомив суду, що має двох малолітніх дітей від попереднього шлюбу та в даний час на розгляді суду знаходиться справа щодо стягнення аліментів із [PERSON] , яка не розглянута по суті. Таким чином, суд звертає увагу, що усиновлення дитини провадиться не у найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. За положеннями ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять базову військову службу, звільняються із служби на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Згідно із ч. 12 цієї статті, під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставах, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Заявник [PERSON] у судовому засіданні не висловив бажання продовжувати військову службу, підтвердження цьому немає і в матеріалах справи. Вищевикладене у своїй сукупності викликає обґрунтовані сумніви щодо добросовісності усиновлення. Суд вважає, що такими діями заявник може намагатися створити для себе інші правові наслідки та умови, що пов`язані із усиновленням. Усиновлення повинно мати на меті створення умов для повноцінного розвитку і виховання дитини, забезпечення найкращих інтересів дитини, а не створення передумов для виникнення інших прав у заявника або звільнення від мобілізації заявника на період воєнного стану. Тобто, сам по собі інститут усиновлення не повинен бути формальним, не може бути підставою лише для реалізації інтересів заявника. Суд вважає, що передбачене законом право на звільнення з військової служби перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із обставинами усиновлення. Це певним чином характеризує усиновителя і ставить під сумнів безкорисливість мотивів всиновлення. Звідси, суд дійшов висновку про те, що фактично бажання усиновлення малолітньої дитини під час воєнного стану заявником, який є військовослужбовцем та який вже має двох малолітніх дітей від попереднього шлюбу може бути пов`язане із його бажанням отримати право на звільнення з військової служби, подальшу відстрочку від мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також з отриманням можливості виїхати за межі України. Такі обставини в свою чергу свідчать про те, що в даному конкретному випадку інтереси заявника превалюють над інтересами малолітньої дитини, а інтереси дітини є другорядними. При цьому, суду не наведено переконливих мотивів, що спонукає заявника на усиновлення дітей, лише узагальнено вказано про наявність між ним та дітьми теплих взаємин, бажання проживати разом як родини на законодавчому рівні. Як зазначалась вище та не заперечується заявником та заінтересованою особою [PERSON] , вони і так з травня 2025 року проживають, як родина. Крім того, станом на день ухвалення рішення судом не ухвалено рішення по справі про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дітей. Відсутність рішення позбавляє суд можливості встановити матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину та є обставиною, що має істотне значення для постановлення рішення. Суду подані лише ті документи, які вимагає закон (стосовно стану здоров`я заявника та дітей, відсутність судимостей, нотаріально завірена згода матері та інш). Судом не встановлено, що під час сумісного проживання між заявником та дитиною виникли настільки близькі духовні зв`язки, що свідчать про наявність між ними взаємин як між батьком та сином. Сам заявник пояснив, що на службі в іншій області перебуває на рік приблизно 10 місяців з 12. З-поміж іншого суд враховує, як довго заявник [PERSON] опікується дитиною. Письмова згода [PERSON] на його усиновлення заявником не спростовує наведених вище висновків суду про недоведеність відповідності усиновлення дитини її інтересам. Згідно з частинами 1, 2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних. Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань: a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину; b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину; c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення; d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою; e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану; f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини. Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч. 4 ст. 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей). Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей) . Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність усиновлення малолітньої дитини заявником, з огляду на те, що він недостатньо об`єктивний та обґрунтований. На думку суду особистість заявника як кандидата в усиновителі була досліджена поверхнево із зазначенням лише формальних критеріїв, які висуваються законом для майбутнього усиновителя, матеріальне становище заявника та дослідженням побутових умов проживання, проте не перевірено дійсні обставини усиновлення, справжню мету та мотиви, на підставі яких заявник, який перебуває у шлюбі з матір`ю дитини 19 днів, бажає усиновити [PERSON] , що є головним у забезпеченні найкращих інтересів дитини. Зокрема, у висновку взагалі не зазначено, що заявник є військовослужбовцем. А відтак в ході судового розгляду, не встановивши обставин, що між малолітньою дитиною і заявником склалися настільки близькі відносини, які притаманні загальноприйнятим в суспільстві відносинам між батьками та дітьми; не виявивши переконливих мотивів, які спонукають заявника на усиновлення дитини, окрім вказівки на їх теплі стосунки і бажання проживати як родина, що наявне і зараз. Суд дійшов висновку про те, що фактично бажання усиновлення малолітньої дитини під час воєнного стану заявником-військовослужбовцем, який вже має двох малолітніх дітей, може бути пов`язане із його бажанням отримати право на звільнення з військової служби, подальшу відстрочку від мобілізації та отримання можливості виїхати за межі України. Звідси, в даному конкретному випадку інтереси заявника превалюють над інтересами малолітньої дитини, а інтереси дитини є другорядними, а тому суд не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини, а відтак відмовляє у задоволенні заяви. Суд також звертає увагу, що особа, якій відмовлено в усиновленні, не позбавлена можливості повторно звернутися до суду з цим питанням, якщо з моменту ухвалення попереднього рішення пройшов час, а також якщо змінилися обставини та умови, що були причиною відмови. Відповідно до ч. 4 ст. 314 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок заявника.

Outcome: dismissed