Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачка на їх користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати. На обґрунтування позову зазначено, що 09 лютого 2024 року між ТОВ "Мілоан" та відповідачем був укладений кредитний договір № 8731607, який було підписано електронним підписом відповідача. 28 травня 2024 року між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "ФК "Кредит Капітал" було укладено договір відступлення прав вимоги № 106-МЛ, відповідно до якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ "ФК "Кредит Капітал" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 8731607 від 09 лютого 2024 року у сумі 27388 грн., з яких: 8200 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18368 грн. -прострочена заборгованість за сумою відсотків, 820 грн. - прострочена заборгованість за комісією. 04 червня 2025 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 10 червня 2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому він зазначив, що відповідач [PERSON] не погоджується з доводами, викладеними у позовній заяві в повному обсязі, а позовні вимоги вважає незаконними з наступних підстав: відповідач. [PERSON] жодного кредитного договору ні з TOB "ФК "Кредит-Капітал", а також ні іншими юридичними особами, на договори факторингу з якими посилається позивач, він ніколи не укладав і жодної копійки грошових коштів за даним договорами ніколи не отримував. Дійсно, на початку 2024 року, точну дату він зазначити не може, ним було втрачено, а можливо у нього і було навмисно викрадено паспорт (ID картку) на його ім`я. Відсутність документу він виявив наприкінці лютого 2024 року, після того, як йому стали приходити повідомлення про якісь кредити та необхідності сплати відсотків. В зв`язку з вище зазначеним, [PERSON] одразу звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, а саме Кам`янського РУН ГУНП в Дніпропетровській обл., з приводу притягнення до відповідальності осіб, які шахрайськими діями, використовуючи його документи могли оформити кредити, але як зазначено в наданій на його звернення довідці від 28 лютого 2024 року, поліціянтами у зв`язку з тим, що на час його звернення [PERSON] не було завдано матеріальної шкоди, факту кримінального правопорушення перевіркою встановлено не було, станом на теперішній час за заявою відповідача [PERSON] органами поліції відкрито кримінальне за фактом дій невідомих йому осіб, які і призвели до можливого отримання даними особами грошових коштів з використанням його особистих даних. В наданому позивачем до суду позові про стягнення заборгованості, за начебто наданим відповідачу кредитом, дійсно зазначені анкетні дані [PERSON] та його РНОКПІЇ, які, як розуміє відповідач, могли стати та стали доступними стороннім особам, при втраті або викраденні в нього його ID карти, а електронна поштова скринька, на яку містяться посилання деяких договорів, ніколи не реєструвалася [PERSON] , він ніколи не надавав згоди зазначеним в позові юридичним особам на обробку своїх персональних даних, як ніколи він не мав в користуванні і мобільного телефонного номеру, інформація стосовно якого присутня в деяких договорах на які посилається позивач, адже даний номер йому ніколи не належав і позивач не може довести зворотне, як і не зможе пояснити, яким чином він ідентифікував особу, яка звернулася за кредитом, саме як [PERSON] , адже рахунок на який зазначені в позові компанії перераховував грошові кошти в банківській установі повинен був ідентифікуватися саме за [PERSON] , а він до даного рахунку ніякого відношення не мав і ніяких грошей не отримував. Позов містить посилання про направлення [PERSON] для ознайомлення оферти, мовою оригіналу: «Оферта, що міститься за гіперпосиланням є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», але відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 1 цього самого ЗУ «Про електронну комерцію», на який посилається позивач: дія цього закону не поширюється на правочини, якщо однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-комунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього закону до правочину. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 цього закону: порядок надання банківських послуг, випуску та обігу електронних грошей, здійснення переказу коштів не є предметом правового регулювання цього закону і регулюється спеціальним законодавством. До послуг систем дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг (у тому числі послуг з випуску та виконання платіжних операцій з електронними грошима), страхування та інших послуг, що регулюються спеціальним законодавством, цей закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству України, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, надання платіжних послуг, страхування, зокрема ЗУ "Про електронні документи та електронний документообіг", ЗУ "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", ЗУ "Про платіжні послуги", ЗУ "Про фінансові послуги та фінансові компанії", ЗУ "Про банки і банківську діяльність" та ЗУ "Про страхування". Окрім позову, до суду надано інші розрахунки та документи, які жодним чином не доказують того факту, що [PERSON] надавалися грошові кошти, які позивач намагається незаконно стягнути, а з урахуванням тих обставин, що його документи могли знаходитися в розпорядженні сторонніх осіб, які і могли вчинити шахрайські дії стосовно позивача, взагалі ставить під сумнів залучення [PERSON] в якості належного відповідача, з урахуванням того факту, що він ніколи не отримував зазначені в позові грошові кошти. Позивач стверджує, що згідно до договору відступлення прав вимоги № 106-МЛ від 28 травня 2024 року та додаткової угоди № 1 до цього договору, кредитор передав, а новий кредитор (фактор) начебто прийняв реєстр боржників, і саме на підставі договору відступлення прав вимоги № 106-МЛ від 28 травня 2024 року ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" набуло право грошової вимоги до [PERSON] за договором про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2025 року. Однак, відомостей в якій формі передавалися реєстри боржників, яка кількість відступлених прав грошової вимоги та яка загальна сума заборгованості [PERSON] за даним договором надані до суду документи не містять, адже Реєстри боржників, право вимоги до яких були відчужені ТОВ «Мілоан», суду не надані. Виписка з особового рахунку за кредитним договором № 8731607 від 09 лютого 2024 року та витяг з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 106-МЛ від 28 травня 2024 року (у новій редакції згідно додаткової угоди № 1 від 04 лютого 2025 року) сформовано представником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» [PERSON], при цьому обидва документи не містять навіть дати їх складання. Тобто, вказані витяг та виписка є документами, що створені самим позивачем, які не підписано та не завірено печатками другої сторони. Фактично надані документи сформовані представником позивача та не є ідентичним копії оригінального документа. Надані документи лише констатують наявність заборгованості і фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір. Графік платежів за договором про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] не містить підпису директору ТОВ «Мілоан», як не містить і підпису позичальника. Додатки до договорів факторингу без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджують, яку суму коштів отримав відповідач за укладеними договорами, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена ним, а яка частина не була сплачена стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування. Виписки з рахунків позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, проте такі до суду не надані, в зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача. За змістом наданої до суду виписки з особового рахунку, позивач вказує, що відповідач має непогашену заборгованість: сума заборгованості за основною сумою боргу 8200 грн., сума заборгованості за відсотками 18368 грн., сума заборгованості по комісії 820 грн., але разом, станом на 06 березня 2025 року, заборгованість складає 27388 грн. Такий розрахунок не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказаний розрахунок з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. Інші документи, які з позиції позивача підтверджують зарахування коштів та розрахунок заборгованості, не є первинними бухгалтерськими документами, які би беззастережно свідчили про факт переказу коштів саме відповідачеві. Листи містить лише інформацію про можливість здійсненням електронного підпису електронних переказів, однак не містять жодних ідентифікаційних даних, які б дозволили однозначно стверджувати, що грошові кошти якщо і перераховувалися, то саме відповідачеві. Тобто, ці докази є недопустимими та недостатніми для підтвердження обставин, на які посилається позивач. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 10 червня 2025 року представник відповідача Куценко В.А. подав клопотання, в порядку ст. 277 ЦПК України, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у справі для надання пояснень. Ухвалою від 19 серпня 2025 року клопотання представника відповідача [PERSON] про перехід до розгляду цивільної справи № 209/3348/25 за правилами загального позовного провадження було задоволено та постановлено розглядати цивільну справу за позовом ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в порядку загального позовного провадження, а також призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. 07 жовтня 2025 року представник позивача Кривенко Д.О. подав клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Ухвалою від 07 жовтня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 09 жовтня 2025 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, у яких він виклав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у відзиві на позов. 05 листопада 2025 року представник відповідача Куценко В.А. подав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволенні позову. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що 09 лютого 2024 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит № 8731607, який був підписаний електронним підписом позичальника та відтворений шляхом надіслання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 522584 на номер мобільного телефону відповідача, та відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 8200 грн., які були йому надані шляхом безготівкового перерахування на його банківську картку № [NUMBER] , на строк 100 днів та зобов`язався повернути кредитні кошти до 19 травня 2024 року і сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 10 % від суми кредиту, що становить 820 грн., та проценти за користування кредитом в розмірі 1,7 % за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду та 2,3 % за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду. Ці обставини підтверджуються копією договору з додатками (а.с. 7-14), довідкою про ідентифікацію (а.с. 14 оберт), анкетою-заявою на кредит № 8731607 (а.с. 15), довідкою про прийняття рішення по заяві 8731607 (а.с. 15 оберт), плвтіжним дорученням № 122527196 (а.с. 16). Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Мілоан» та відповідач узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування, нарахування відсотків, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого договору та на таких умовах, шляхом підписання договору. Суд не приймає доводи представника відповідача щодо необізнаності відповідача щодо наявності кредиту та відсутності доказів належності останньому номеру мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор (електронний підпис) для підпису договору про споживчий кредит, виходячи з наступного: Відповідно до додаткових контактних даних позичальника, які є додатком № 3 до договору про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року (а.с. 14) кредитодавець, з метою здійснення передбаченої п. 3.2.9 цього договору взаємодії з позичальником, окрім зазначеного в преамбулі цього договору номеру телефону та інших отриманих ним контактних даних, може використовувати наступні номери телефонів позичальника, що отримані кредитодавцем зі звіту бюро кредитних історій, як такі, що належать позичальнику: [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , а позичальник підтверджує, що вказані в цьому додатку номери телефонів належать саме йому та знаходяться в його володінні. Відповідачем при оформленні в суді заяви на отримання електронних повісток (а.с. 63), підписаної ним особисто, був зазначений номер мобільного телефону [NUMBER] , що також міститься у додаткових контактних даних позичальника, які є додатком № 3 до договору про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року, укладеного з відповідачем (а.с. 14). У суду відсутні підстави сумніватися, що інші номери телефонів відповідача, що були отримані кредитодавцем зі звіту бюро кредитних історій, [NUMBER] та [NUMBER], який використовувався при укладенні договору про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року, не належать [PERSON] , доказів протилежного стороною відповідача до суду не надано. Посилання представника відповідача про відсутність доказів отримання відповідачем кредитних коштів, суд визнає, як спробу уникнути цивільно-правової відповідальності за кредитним договором, оскільки останній, як тримач кредитного карткового рахунку, міг отримати виписки по рахунку для підтвердження або спростування факту отримання коштів за кредитним договором і користування ними. Натомість відповідачем не надано до суду жодних доказів на спростування даного факту. Щодо твердження представника відповідача про скоєне відносно [PERSON] кримінальне правопорушення з метою незаконного отримання кредитних коштів, суд зазначає наступне: Як вбачається з Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 07 березня 2025 року ВП № 1 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за № 12025046790000046 за ч. 1 ст. 182 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що невстановлена особа шляхом використання персональних даних [PERSON] , а саме даних його ІD-картки, відкрила кредитні договори у наступних колекторських та фінансових компаніях: ТОВ «Споживчий центр», ТОВ «УКРКРЕДИТ ФІНАНС», ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», які в різний період часу подали до суду та намагаються стягнути не існуючи борги на загальну суму 180000 гривен, чим порушила недоторканість житла [PERSON] (а.с. 45) Однак, суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що невстановлена особа вчинила шахрайські дії щодо оформлення кредитного онлайн договору від імені відповідача, оскільки жодних винних осіб у кримінальному провадженні № 12025046790000046 від 07 березня 2025 року за ч. 1 ст. 182 КК України не встановлено. Факт внесення відомостей про злочин до ЄРСР ще не свідчить про наявність складу кримінального правопорушення, а є лише обов`язком (реагуванням) відповідальної особи на таке повідомлення. Таким чином, за відсутності вироку суду, що набрав законної сили, доводи відповідача про неукладення кредитного договору є необґрунтованими. Крім того, [PERSON] не доведено факт втрати ID-картки, з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів звернення до органів ДМС чи ЦНАПУ із відповідною заявою про таку втрату та заяву про видачу нового паспорту. Судом встановлено, що відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення, наданих ТОВ «Мілоан» (а.с. 16 оберт - 17), відповідачем не було внесено жодного платежу на погашення заборгованості за договором про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року. Оскільки відповідач не виконував свої зобов`язання за договором про споживчий кредит № 8731607 від 09 лютого 2024 року, у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 27388 грн., яка складається з: 8200 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18368 грн. -прострочена заборгованість за сумою відсотків, 820 грн. - прострочена заборгованість за комісією, що підтверджується випискою з особового рахунку (а.с. 17 оберт). Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. ч.2-4 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). За змістом ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію"). При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 по справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 тощо. Отже, як вбачається з кредитного договору, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 345/3085/19. 28 травня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № 106-МЛ (а.с. 18-22), на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором № 8731607 від 09 лютого 2024 року, укладеним з відповідачем, що підтверджується актом приймання-передачі реєстру боржників (а.с. 23), додатковою угодою № 1 від 28 травня 2024 року (а.с. 23 оберт-24), витягом з реєстру боржників (а.с. 25). ТОВ «ФК «Кредит Капітал» виконало свої зобов`язання за договором відступлення прав вимоги № 106-МЛ від 28 травня 2024 року та перерахувало ТОВ «Мілоан» суму коштів в розмірі 2162236,36 грн. за відступлення права вимоги, що підтверджується платіжною інструкцією № 2258 від 28 травня 2024 року (а.с. 24 оберт). Відповідно до витягу з реєстру боржників (а.с. 25), ТОВ «ФК «Кредит Капітал»набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 8731607 від 09 лютого 2024 року у розмірі 27388 грн., яка складається з: 8200 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 18368 грн. -прострочена заборгованість за сумою відсотків, 820 грн. - прострочена заборгованість за комісією. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що укладені кредитний договір та договір факторингу відповідають вимогам закону, зобов`язання по кредитному договору відповідачем у встановлений строк не виконані, сума заборгованості підтверджена документально, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved