Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-28 00:00:00

Позивач ТОВ «Цикл Фінанс» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19.07.2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 22032000137205, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», розміщений на офіційному веб-сайті Банку: https://creditdnepr.com.ua/ та індивідуальної частини, якою є цей Кредитний договір, що разом становлять єдиний Кредитний договір, Банк зобов`язується надати Клієнту грошові кошти у тимчасове платне користування, а Клієнт зобов`язується повернути наданий Кредит, сплатити плату за Кредит (проценти та комісії), а також належним чином виконати інші зобов`язання у порядку, встановленому Договором. Кредит надається у формі кредитної лінії шляхом здійснення операцій (зняття коштів з рахунку, платежі з рахунку тощо) за рахунок ліміту кредитної лінії за поточним рахунком клієнта, що відкритий в банку. Операції використання ліміту кредитної лінії можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу - картки. Як зазначає позивач, відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання. Внаслідок цього, згідно з умовами договору факторингу №28/03/24 від 28.03.2024 року, АТ «Банк Кредит Дніпро» відступлено право вимоги за кредитним договором № 22032000137205 від 19.07.2019 року на користь ТзОВ "Цикл Фінанс", а відповідно ТзОВ "Цикл Фінанс" набуло право вимоги до відповідача. Згідно з договором факторингу сума боргу перед новим кредитором ТзОВ "Цикл Фінанс" є обґрунтованою та становить 36 565,33 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 17 201,97 грн., заборгованість по відсотках - 310,37 грн., заборгованість по комісії - 19 052,99 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 10.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 20.05.2025 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відсотки в розмірі 310,37 грн. нараховані після закінчення строку кредитування. Крім того, комісія за обслуговування кредиту не відповідає вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про захист прав споживачів» та є нікчемною умовою. Представник відповідача зазначає, що всього відповідачем сплачено 32 208,73 грн. комісії, що перевищує вказану в договорі суму 31 136,40 грн. комісії, а різниця по комісії в розмірі 19 052,99 грн. нарахована банком поза межами строку кредитування. На думку представника відповідача, переплату по комісії в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину слід зарахувати на погашення основної заборгованості за кредитом, а саме 37 200,00 грн. - 32 208,73 грн. = 4991,27 грн., що становить дійсний залишок основного боргу. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитного договору в розмірі 4991,27 грн. залишку заборгованості за кредитом, в задоволенні інших вимог - відмовити. 26.05.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає про правомірність нарахування відсотків поза межами строку кредитування, а також правомірність нарахування комісії, вказуючи на те,що що підписавши Кредитний договір та Паспорт споживчого кредиту, відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Інформацію наведену представником відповідача у відзиві на позов, вважають такою, що спрямована на уникнення сплати заборгованості, яка склалася у зв`язку з його відмовою виконувати взяті на себе зобов`язання. З урахуванням наведеного, представник позивача просила задовольнити позов товариства у повному обсязі. 30.05.2025 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в яких він наполягає на безпідставності нарахування відсотків та комісії після спливу строку кредитування, а також відсутність спростувань цих доводів стороною позивача. Наполягаючи на нікчемності умов договору щодо комісії, представник відповідача підтримує свої аргументи щодо зарахування оплат комісії в рахунок погашення тіла кредиту, а також заперечує проти заявлених позивачем витрат на правничу допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.06.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.06.2025 року витребувано від АТ «Банк Кредит Дніпро» докази надання [PERSON] окремих послуг з обслуговування кредитної заборгованості по кредитному договору №22032000137205 від 19.07.2019 року, за які АТ «Банк Кредит Дніпро» нараховано комісію; витребувано від ТОВ «Цикл Фінанс», докази надання [PERSON] окремих послуг з обслуговування кредитної заборгованості по кредитному договору №22032000137205 від 19.07.2019 року, за які АТ «Банк Кредит Дніпро» нараховано комісію; копію чинного наказу ТОВ «Цикл Фінанс» про затвердження складу членів Виконавчого органу з питань представництва інтересів Товариства в судах; витяг зі штатного розкладу про те, скільки штатних працівників ТОВ «Цикл Фінанс» працюють на дату відповіді на посадах «адвокат», «Юрист», «Юристконсульт», і чи є Дорошенко М.А. штатним працівником, членом Виконавчого органу з питань представництва інтересів в судах ТОВ «Діджи Фінанс» і якщо так, яку посаду вона займає у Товаристві. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій просить розглядати справу в його відсутність. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, в відзиві представник відповідача просив слухати справу у його відсутність та відсутність відповідача. Враховуючи обставини справи, наявність відзиву та відповіді на відзив, достатність часу для реалізації сторонами своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступник підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 19.07.2019 відповідач [PERSON] уклав з АТ «Банк Кредит Дніпро» кредитний договір №22032000137205. При укладанні договору сторони погодили графік платежів/розрахунок орієнтованої загальної вартості кредиту для клієнта та орієнтованої реальної річної процентної ставки за цим договором. Відповідно до умов договору кредит надавався на наступних умовах: сума кредиту 37 200,00 грн.; строк кредитування - 24 місяці; кінцева дата повернення кредиту - 19.07.2021 року; цільове призначення - на споживчі потреби; процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом в розмірі - 0,001% річних щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 19.07.2019 року по 18.02.2020 року 5 % від суми кредиту, з 19.02.2020 року по 18.08.2020 року - 4 % від суми кредиту, з 19.08.2020 року по 18.02.2021 року - 3 % від суми кредиту, з 19.02.2021 року по 19.07.2021 року - 1,95 % від суми кредиту. В судовому засіданні також встановлено, і даний факт визнано сторонами, що кредитодавцем свої зобов`язання за кредитним договором було виконано та надано відповідачу кредитні кошти, в той час, як відповідач свої зобов`язання виконував частково, внаслідок чого утворилась заборгованість. 28.03.2024 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу № 28/03/24, відповідно до умов якого АТ «Банк Кредит Дніпро» передає (відступає) ТОВ «Цикл Фінанс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Цикл Фінанс» приймає належні АТ «Банк Кредит Дніпро» права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 28/03/24 від 28.03.2024 року, ТОВ «Цикл Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 36 565,33 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 17 201,97 грн., заборгованість по відсотках - 310,37 грн., заборгованість по комісії - 19 052,99 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №22032000137205 від 19.07.2019 року. Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором. Сторона відповідача позовні вимоги визнала частково, посилаючись на неправильність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, нікчемність умов договору в частині комісії та необхідність зарахування коштів, спрямованих на погашення комісії, на погашення тіла кредиту, внаслідок чого загальний розмір заборгованості відповідача має становити 4991,27 грн. Вирішуючи спір по суті, суд керується наступними нормами права. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи положення вказаних статей, ТОВ «Цикл Фінанс» є новим кредитором у зобов`язаннях з відповідачем [PERSON] і вказане стороною відповідача не оспорювалось. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦКУкраїни, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦКУкраїни встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно зі статтею 1049 ЦКУкраїни, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 ЦК України,порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Подані позивачем докази підтверджують, що відповідач [PERSON] уклав кредитний договір №22032000137205 від 19.07.2019 року, отримав кредит, користувався кредитними коштами банку й допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. Дані обставини стороною відповідача також не оспорено. З урахуванням наведеного, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором. Вирішуючи питання щодо розміру сум, що підлягають стягненню, суд виходить з наступного. Так, у порушення умов договору і чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача станом на 27.03.2024 року становить 36 565,33 грн., яка складається з наступного: 17 201,97 грн. - залишок простроченого кредиту; 310,37 грн. - залишок прострочених відсотків; 310,37 грн. - залишок прострочених комісій. В той же час, згідно умов кредитного договору, строк його дії встановлено до 19.07.2021 року включно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Припис абзацу другого частини першої статті 1048ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. З урахуванням погоджених сторонами умов договору, строк його дії закінчився 19.07.2021 року, а тому нарахування відсотків після вказаної дати є неправомірним. З урахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків у розмірі 310,37 грн., нарахування яких здійснено 19.04.2022 року, 29.04.2022 року, 19.05.2022 року, належить відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення прострочених комісій у розмірі 19 052,99 грн., суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року № 204/224/21, у якій суд дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, оскільки зміст укладеного між сторонами кредитного договору не розкриває суті комісії і, при цьому, комісія банком нараховується відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за простроченими комісіями у розмірі 19 052,99 грн. Крім того, з банківської виписки та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем за час дії кредитного договору у рахунок погашення заборгованості з несплачених сум комісій за користування кредитними коштами було сплачено 32 208,73 грн. Оскільки, обов`язок відповідача по сплаті комісії за користування кредитним договором, суд визнає нікчемним та таким, що не підлягає виконанню в умовах даного кредитного договору, то сплачена ним сума у розмірі 32 208,73 грн. підлягає зарахуванню в погашення заборгованості за тілом кредиту, який був надана відповідачу, розмір якої на час розгляду справи становить 17 201,97 грн. Відтак, з проведенням вказаного зарахування відповідач не має заборгованості перед позивачем за тілом кредиту, натомість, має місце переплата. Зустрічних вимог у даній справі відповідачем не заявлялось. З урахуванням викладеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено неправомірність нарахування відсотків поза межами строку кредитування, нікчемність умов договору щодо сплати комісії та її неправомірне нарахування, що впливає на визначення розміру заборгованість за тілом кредиту, наслідком чого є встановлення факту відсутності у відповідача заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 року у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 року у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивач не довів заявлені ним позовні вимоги, а тому в задоволенні позову належить відмовити. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed