Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

02.09.2025 р. позивач [PERSON] звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований Рівненським ВРАЦС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУ МЮ (м.Львів) та залишити малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати з нею. Позовну заяву мотивує тим, що 22.07.2021 р. між сторонами було зареєстровано шлюб Рівненським ВРАЦС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУ МЮ (м.Львів). Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] причиною для подання позовної заяви про розірвання шлюбу є тривала відсутність між сторонами сімейних відносин, а також відсутність бажання їх відновити. Протягом останніх двох років відношення між сторонами погіршувалися. Такому стану стосунків передували систематичні конфлікти, які пов`язані з тим, що сторони мають різні характери, погляди на життя та сім`ю. Відповідач досить часто зловживає спиртними напоями, неодноразово у нетверезому стані приходив додому, чим порушував сімейний спокій її та сина. Відповідач застосовує словесні образи, приниження, залякування. Він прагне самоствердитися завдяки цьому, чим чинить психологічний тиск на неї та сина. Відповідач зовсім не цікавиться сімейними обставинами, побутом сім`ї, що призвело до погіршення сімейних стосунків. Позивач уважає таку поведінку відповідача неприпустимою. Між ними часто почали виникати сварки, під час яких відповідач її безпідставно ображав. Кожний з них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв`язку з цим сімейні стосунки стали дуже напружені. Відповідач став грубо до неї ставитися. Будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у них з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Ухвалою суду від 10.09.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі з викликом учасників. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав у ньому наведених, просила задовольнити. При цьому вказує, що спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини між ними немає. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Якобчук П.О. позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнають, просять відмовити у задоволенні позову в частині залишення проживання малолітньої дитини з матір`ю. При цьому вказують, що спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини між сторонами немає. Відповідач пояснює, що їхній малолітній син [PERSON] , [INFO] , фактично проживає рівну кількість днів на тиждень як з ним, так і з позивачем. Просять покласти понесені витрати позивачем на відповідача. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24.07.2021 р., який зареєстровано Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис 1257, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується засвідченою позивачем копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , який зареєстрований за адресою [ADDRESS] , про що свідчить засвідчена позивачем копія Довідки про реєстрацію місця проживання особи №101-10/2022, видана 07.04.2022 р. спеціалістом з паспортного контролю Великоомелянської сільської ради Рівненського району Рівненської області О. Климук. Сторони - батьки малолітнього [PERSON] , [INFO] , також зареєстровані за вказаною адресою: [ADDRESS] . Згідно з частиною третьою\~статті 105 Сімейного кодексу України\~(надалі -\~СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст. 110 СК України. Стаття 112 СК України\~передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків і бажають розлучитися. Відповідно до частини першої\~статті 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини другої\~статті 114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 частини третьої\~статті 115 СК України\~документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо залишення дитини на проживанні з позивачем суд вказує таке. Сторонами не заперечується, що малолітня дитина сторін проживає як з матір`ю (за адресою: [ADDRESS] ), так і з батьком. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою\~статті 7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини четвертої та шостої статті 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає; фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків. Відповідно до частини першої\~статті 161 СК України , якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами на час розгляду справи відсутній спір щодо місця проживання дитини, такий позов сторони не пред`являли, суд його не вирішує. Судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не має преюдиційного характеру. Таке рішення лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, проте для цього необхідно встановити з ким дитина залишилася проживати після припинення фактичних шлюбних відносин (відповідно до правової позиції Верховного Суду, що висловлена в ухвалі від 27 червня 2024 року (справа № 595/111/24, провадження № 61-8151ск24). У постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, провадження № 61-14859св19, від 21 грудня 2021 року у справі №339/143/20, провадження № 61-6809ск21, від 18 липня 2022 року у справі №405/4659/21, провадження № 61-5775св22, Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. У даних справах встановлено, що дитина залишилась проживати з матір`ю, після припинення фактичних шлюбних відносин. Водночас у справі № 595/111/24, як і в даній справі, судом встановлено, що сторона позивача не надала будь-яких доказів того з ким та де проживає дитина. Натомість позивач у судовому засіданні не заперечувала пояснення відповідача, що малолітній син сторін проживає разом з батьком також. Тому відсутні підстави для залишення проживання дитини з позивачем. Отже, вказаний вище висновок Верховного Суду не є застосовним, оскільки фактичні обставини у справах № 200/952/18, №339/143/20, №405/4659/21 є відмінними від обставин цієї справи. Як встановлено судом, малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом зі своїми батьками, при цьому спору про місце проживання дитини між сторонами немає. Суд враховує, що відповідач заперечує проти залишення дитини на проживанні з позивачем, а сторонами не надано будь-яких доказів про те, що після припинення сімейних відносин між сторонами малолітній син сторін залишився проживати разом з позивачем. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач понесла судові витрати, сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн. та не заперечувала проти стягнення його з відповідача. Отже, позивачу підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за позовну вимогу про розірвання шлюбу. Враховуючи те, що позов задоволено, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 50 відсотків понесених нею документально підтверджених судових витрат на сплату судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу, оскільки доказів звільнення від сплати судового збору стороною відповідача до суду не надано. Позовна вимога в частині залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на проживання з матір`ю [PERSON] не є самостійною позовною вимогою про визначення місця проживання дитини та не є об`єктом справляння судового збору.

Outcome: approved