Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

позивач через свого представника звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, просить визнати незаконними дії щодо ліквідації (демонтажу та/або самовільного захоплення) приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м., розташованого на другому поверсі будинку [ADDRESS] ; усунути перешкоди у користуванні [PERSON] спільним майном багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а саме приміщенням туалету загального користування на другому поверсі; зобов`язати Львівське комунальне підприємство «Господар» вжити заходів для відновлення приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м. на другому поверсі будинку [ADDRESS] до стану, придатного для використання за призначенням, та забезпечити його належне функціонування; зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняте приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м. на другому поверсі будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є співвласницею (1/2 частка) квартири [ADDRESS] (надалі Будинок), на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2020 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3-446, яка згідно з технічною документацією (технічний паспорт від 14.09.1995 р., складається з однієї житлової кімнати площею 10,9 кв.м. і не обладнана індивідуальним санвузлом (туалетом, ванною), водопроводом та каналізацією. Облаштування санвузла в межах квартири є технічно неможливим, що підтверджується листом Личаківської РА від 01.04.2021 № 33-вих-25607, разом з тим згідно з архівними даними та інформацією, неодноразово підтвердженою Личаківською РА та ЛКП «Господар», на другому поверсі Будинку існувало приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м. (надалі Туалет ЗК), яке є спільним майном співвласників Будинку відповідно до ст. 382 ЦК України та ст.1, 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Цей Туалет ЗК був єдиним місцем для справляння природних потреб для мешканців квартир, не обладнаних індивідуальними санвузлами, зокрема квартири [ADDRESS] . На даний час Туалет ЗК на другому поверсі Будинку відсутній. Відповідач 1 та Третя особа у своїх відповідях зазначають, що Туалет ЗК був демонтований мешканцями через непридатний стан. Водночас, у моєму зверненні на Гарячу лінію міста від 28.07.2020 зазначалось про можливе самовільне захоплення цього приміщення мешканцем кв. [ADDRESS] . Незалежно від причини (незаконний демонтаж без належного рішення співвласників чи самовільне захоплення), позивач як співвласник Будинку позбавлена можливості користуватися життєво необхідним спільним майном. Відповідач 1, ЛКП «Господар», є управителем Будинку на підставі договору та зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна. Проте, на численні звернення позивача щодо відновлення Туалету ЗК (з 2020 року і дотепер), Відповідач 1 фактично ухиляється від вирішення проблеми, посилаючись на відсутність таких повноважень у межах тарифу та необхідність рішення зборів співвласників. Спроба позивача організувати збори співвласників (протокол від 09.08.2022 р.) була визнана Третьою особою формально некоректною. Відповідач 1 не вжив жодних дієвих заходів для сприяння у відновленні Туалету ЗК або для припинення можливого самовільного захоплення (якщо воно мало місце). Таким чином, Відповідач 1 не виконує належним чином свої обов`язки управителя щодо забезпечення належного стану спільного майна та/або усунення перешкод у користуванні ним, а дії щодо ліквідації (демонтажу/захоплення) Туалету ЗК є незаконними, оскільки порушують права позивача як співвласника на користування спільним майном, що є істотним для забезпечення належних умов проживання. Всі спроби досудового врегулювання спору виявились безрезультатними, тому позивач звернулася до суду із цим позовом, який на підставі ст.41 Конституції України, ст.317, 319, 321, 358, 369, 382, 391 ЦК України, ст.1, 5, 6, 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» просить задовольнити. Ухвалою від 30.04.2025, після виконання позивачем 25.04.2025 вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 22.04.2025, постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі; розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначити судове засідання для розгляду справи по суті 28.05.2025, яке було відкладено на 26.06.2025. 14.05.2025 від відповідача ЛКП «Господар» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що самою стороною позивача у позовній заяві зазначені норми щодо необхідності скликання зборів співвласників багатоквартирного будинку зі згаданого питання, однак таке рішення не було прийняте та оформлене належним чином. Із однієї із відповідей, що долучені стороною позивача також випливає, що позивачу було роз`яснено Управлінням архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради листом від 01.08.2023 року № 2401-вих-94368 щодо необхідності отримання містобудівних умов та обмежень для здійснення реконструкції з відновленням житлової чи нежитлової будівлі, квартири чи приміщення. Так, таких дій не було вчинено позивачем. Крім цього, позивачу було роз`яснено, що мешканцями будинку для покращення умов проживання ще із 1996 року, тобто тридцять років тому, було облаштовано індивідуальні туалети у квартирах за згодою усіх мешканців будинку, а туалети загального користування прийшли у непридатність. Станом на момент вчинення таких дій законодавство регулювало дане питання по-іншому. Станом на сьогодні ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» пунктом 5.40 встановлює заборону щодо розміщення у житлових будинках громадських туалетів. Відповідно до цих норм кожна квартира повинна бути обладнана індивідуальним туалетом. При цьому, відповідно до розділу I Сфера застосування, «Ці будівельні норми поширюються на проектування нових і реконструкцію, капітальний ремонт житлових будинків». Вважає, що спосіб захисту, обраний позивачем не є ефективним з огляду на сучасне правове регулювання, що також є самостійною підставою для відмови в позові. 19.05.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній просить відхилити доводи, викладені Львівським комунальним підприємством «Господар» у відзиві на позовну заяву та задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. 10.06.2025 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначає, що на момент подання позовної заяви на другому поверсі будинку [ADDRESS] частина загального коридору площею 0,8м кв, на якій був розміщений загальний туалет 30 років тому, є частиною загального коридору, і ніколи не була самовільно зайнята ні відповідачем, ні ніким з мешканців будинку, що підтверджується копією плану квартири [ADDRESS] і загального коридору на другому поверсі. На момент подання позовної заяви саме поняття загальний туалет у будинку по [ADDRESS] неактуальне, т.я. усі квартири другого і третього поверхів мають індивідуальні туалети. Квартира [ADDRESS] знаходиться на третьому поверсі, де наявна каналізаційна труба для туалету, яким користувався попередній власник квартири. 30 років тому між співвласниками будинку була укладена усна домовленість про облаштування індивідуальних туалетів і відповідно необхідність у загальному туалеті на другому поверсі будинку, відпала. В результаті такої домовленості власники квартири [ADDRESS] встановили туалет у своїй квартирі. І за усною домовленістю з власником квартири [ADDRESS] і за його бажанням було нарощено каналізаційну трубу з другого поверху на третій для встановлення унітазу на третьому поверсі, де знаходиться квартира [ADDRESS] . Підтвердженням такої усної домовленості і її ефективності є відсутність усяких претензій і скарг про необхідність загального туалету у будинку. В результаті такої домовленості і було розібрано аварійний туалет загального користування співмешканцями будинку 30 років тому, т.я. ця конструкція з цегли в маленькому коридорі площею приблизно 4 кв.м створювала великий тиск на дерев`яне перекриття коридору (візуально прогнута стеля на першому поверсі) і займала велику частину загального маленького коридору, що створювало перешкоди у пересуванні для мешканців другого і третього поверхів. В судовому засіданні долучено до матеріалів вказані відзиви та відповідь на відзив, а також задоволено клопотання про витребування доказів, зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали подати до суду матеріали інвентаризаційної справи на будинок за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим в судовому засіданні оголошено перерву до 16.07.2025, яке у зв`язку з ненадходженням матеріалів інвентаризаційної справи було відкладено на 24.09.2025, у якому за клопотанням представника позивача з метою ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи, які на виконання ухвали надійшли на адресу суду 06.08.2025, оголошено перерву до 03.11.2025. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив ЛКП «Господар». Позивач зазначила, що у 2002 році її брат купив квартиру [ADDRESS] , 1/2 частку якої вона успадкувала у 2020 році, однак позбавлена можливості там проживати у зв`язку з відсутністю вбиральні. Про те як проживав її брат та якою вбиральнею він користувався їй не відомо. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила, що брат позивача проживав у квартирі [ADDRESS] з 2002 року та на той час туалету на 2-му поверсі вже не було. Представник відповідача ЛКП «Господар» в судове засідання не з`явився, розгляд справи просив проводити за його відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи,а також матеріали інвентаризаційної справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Позивач є співвласником (1/2 частка) квартири [ADDRESS] (надалі Будинок), на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2020 р., зареєстрованого в реєстрі за № 3-446, яка згідно з технічною документацією (технічний паспорт від 14.09.1995 р., складається з однієї житлової кімнати площею 10,9 кв.м. і не обладнана індивідуальним санвузлом (туалетом, ванною), водопроводом та каналізацією. Раніше на другому поверсі Будинку існувало приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м, яке на даний час відсутнє. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц вказано, що будь-які перепланування, переобладнання, реконструкції допоміжних приміщень у багатоквартирному житловому будинку можна проводити тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не порушуватимуть права власників квартир у цьому будинку. Для дотримання принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності будь-які дії з перепланування, переобладнання, реконструкції допоміжних приміщень у такому будинку слід погоджувати зі всіма співвласниками. Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на те, що спірне приміщення є спільним майном співвласників будинку, а тому незалежно від причини (незаконний демонтаж без належного рішення співвласників чи самовільне захоплення) цього приміщення, його відсутність порушує права позивача як співвласника будинку та позбавляє її можливості користуватися життєво необхідним спільним майном. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання незаконними дії щодо ліквідації (демонтажу та/або самовільного захоплення) приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м., розташованого на другому поверсі будинку [ADDRESS] та усунення перешкоди у користуванні [PERSON] спільним майном багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а саме: приміщенням туалету загального користування на другому поверсі, покладення на [PERSON] обов`язку звільнити самовільно зайняте приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м. на другому поверсі будинку [ADDRESS] , позивачем всупереч вищевказаним вимогам не представлено суду доказів, що позивачу такі перешкоди чиняться і що чиняться вони відповідачами, а також доказів того, що відповідачем [PERSON] це приміщення самовільно зайняте. Більше того, сама позивач в судовому засіданні пояснила, що на час набуття нею права власності на частину квартири приміщення туалету загального користування на другому поверсі вже не було, а з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що таке відсутнє ще станом на листопад 1989 року (а.і.с.48), тобто ще до набуття права власності на квартиру спадкодавцем позивача. Не доведено позивачем, що Львівське комунальне підприємство «Господар» зобов`язане вживати заходів для відновлення приміщення туалету загального користування площею 0,8 кв.м. на другому поверсі будинку [ADDRESS] до стану, придатного для використання за призначенням, та забезпечити його належне функціонування, а тому суд не вбачає підстав для покладення на відповідача такого обов`язку. Більше того, як слушно зауважує відповідач ЛКП «Господар» відповідно до ст.369 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» розпорядження спільним майном (включаючи реконструкцію, капітальниий ремонт) здійснюється за згодою співвласників, оформленою рішенням зборів). У справі «Серявін та інші проти України», №4909/04, §58, рішення від 10.02.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не доведено, що позивачу чиняться перешкоди у користуванні приміщенням туалету загального користування, і що чиняться вони відповідачами, а в ході розгляду справи встановлено, що таке приміщення відсутнє ще з 1989 року, а також не доведено, що відповідачем [PERSON] це приміщення самовільно зайняте, а відповідач ЛКП «Господар» зобов`язане відповідно до своїх повноважень відновити таке приміщення та забезпечити його функціонування, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних у позовній \~ \~ \~ \~ заяві обставин суду не представлено, а тому, із врахуванням принципу змагальності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Аналогічні висновки з приводу того, що недоведення позивачем факту здійснення самовільного будівництва відповідачем із врахуванням принципу змагальності є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, викладені у постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі №361/3393/19 (провадження № 61-161св23).

Outcome: dismissed