Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

У серпні 2025 року, позивачка [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , який був зареєстрований 16 грудня 2017 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини (1/3) від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду від 07 серпня 2025 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивачка [PERSON] обґрунтовуючи свої вимоги доводила суду, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2017 року. Під час шлюбу з відповідачем у них народилися двоє спільних дітей: [INFO] - [PERSON] та [INFO] - [PERSON] , які проживають разом з матір`ю та перебувають повністю на її утриманні. Також, у позивачці є донька від першого шлюбу, яка також проживає разом з нею. Подружнє життя з відповідачем припинилося приблизно з січня 2024 року через втрату почуття любові та поваги. У них не підтримуються подружні стосунки не зважаючи на те, що вони проживають у спільному будинку. Відповідач поводить себе дуже агресивно, погрожує їй фізичною розправою. Принижує її честь та гідність. Зловживає спиртними напоями. Їй доводиться кожного разу, коли [PERSON] вчиняє сварку, викликати поліцію для складання протоколів за насильство у сім`ї. Двічі вона зверталася до суду із заявою про винесення обмежувального припису для відповідача. З вищенаведених підстав, позивачка не вважає за можливе продовжувати шлюбні відносини з відповідачем. Категорично заперечує проти надання строку для примирення, оскільки вважає що сімейні цінності відповідач зруйнував остаточно, тому збереження шлюбу буде суперечити її інтересам та інтересам спільних дітей, у зв`язку з чим вважає, що шлюб між нею та відповідачем повинен бути розірваний. Також, позивачка доводила, що стягнення аліментів є похідною вимогою, оскільки діти проживають разом з нею, перебувають на її утриманні, тому у відповідності до норм сімейного законодавства, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей. Відповідач у судовому засіданні просив суд надати йому можливість зберегти сім`ю, оскільки вважає, що діти повинні виховуватися у повній родині. Дослідивши матеріали справи та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні обставини в обґрунтування позовних вимог та визнання позову відповідачем, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та не спростовано сторонами по справі, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 грудня 2017 року у Дніпровському районному у місті Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено актовий запис № 586. Під час шлюбу з відповідачем у подружжя народилося двоє спільних дітей: [INFO] народилася [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 14 серпня 2018 року Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зроблено актовий запис № 662 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] ; [INFO] народилася [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 05 квітня 2022 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), зроблено актовий запис № 166 та видано свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] . Також, позивачка має третю власну неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, України 05 червня 2008 року. Позивачка [PERSON] не має змоги та бажання налагоджувати з відповідачем подружнє життя. ЇЇ ніхто не зможе примусити зберігати сім`ю та спільно проживати з людиною, з якою вона не бажає спілкуватися. Розірвання шлюбу відповідає її дійсній волі. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Частина 1 статті 1 СК України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина 1 статті 2 СК України) Згідно із частинами 1 і 2 статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З роз`яснень, даних у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року вбачається, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, брати до уваги інші обставини життя подружжя. Суд встановив, що позивач не має бажання продовжувати шлюбні відносини з відповідачем через втрату почуття любові та поваги до нього. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя стало різні погляди на сімейне життя та сімейні цінності, що призвело до втрати почуття любові та поваги чоловіка до дружини. Посилання відповідача щодо надання йому строку для примирення, суд прийняв критично та відмовив у його задоволенні, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що позовна заява надійшла до суду у серпні 2025 року. Розгляд справи відкладався до листопада 2025 року, що на думку суду було достатнім для можливості примиритися або налаготити відносини. На переконання суду, бажання лише одного з подружжя налагодити шлюбні відносини не достатньо для збереження сім`ї, оскільки відповідне бажання має бути спільним. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Беручи до уваги вищевказане, суд не вбачає підстав для примирення позивача та відповідача, оскільки питання щодо примирення повинно ґрунтуватися на бажанні обох сторін. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом. Суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін у справі, а також права неповнолітніх дітей, тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання двох доньок у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітків відповідача, суд зазначає наступне: У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У ч. 2 ст. 183 СК України визначено: якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. На основі викладеного вище, враховуючи те, що відповідачем не надано до суду будь-яких пояснень, які суд може врахувати при визначенні розміру аліментів, суд вважає необхідним позов у частині стягнення аліментів, задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання двох дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третини (1/3) від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття. За правилами ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. Тож, підсумовуючи усе зазначене, суд висновує, що позов є таким, який підлягає задоволенню у цій частині у повному обсязі. Вирішуючи питання про судовий збір, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211.20 грн за подання даного позову до суду у частині вимог про розірвання шлюбу, що підтверджено квитанцією від 01.08.2025. Тож, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму сплаченого судового збору. Разом із тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей, з огляду на що, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судовий збір належить стягнути з відповідача на користь держави у сумі 1 211.20 грн. Щодо витрат на оплату юридичних послуг у розмірі 10 000,00 гривень. Позивач стверджує, що у зв`язку із відсутністю у неї спеціальних знань в області права, вона була змушена звернутись за професійною юридичною допомогою в юридичну компанію, в касу котрої нею було сплачено суму розмірі 10 000,00 гривень. За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається з положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Конституція України у статті 59 гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У відповідності до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). Як вбачається із договору про надання юридичних послуг від 23.07.2025 року юридичні послуги були надані [PERSON] адвокатом Мурашко І.О. Згідно розділу 4 договору від 23.07.2025 року вартість надання юридичних послуг становить 10 000,00 грн. та замовником сплачується попередня оплата в розмірі 50% від загальної вартості послуг. Інша частина гонорару підлягає сплаті протягом 3-х днів з моменту підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Однак, ким і на підставі чого сплачені вказані суми, матеріали справи не містять. Крім того, згідно долученої копії договору від 23.07.2025 року неможливо встановити, які саме юридичні послуги були предметом вказаного договору, адже останніх вказано, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: проект позовної заяви, проект клопотання. При цьому відомостей про те, що ці послуги пов`язані із наданням правової допомоги саме у цій справі відсутні. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат по оплаті юридичних послуг у розмірі 10 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved