Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Горщара Б.А. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення\~процентів за\~договором позики в розмірі 3850,00 доларів США. Позовні вимоги мотивовано тим, що 09 травня 2024 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США\~на підтвердження\~чого складено\~боргову розписку. За умовами боргової розписки [PERSON] , як позичальник, отримав від [PERSON] , як позикодавця, у борг грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США на розвиток бізнесу, строком на 18 місяців, та зобов`язався їх повернути у строк до 10 листопада 2025 року та щомісячно до 10-го числа виплачувати Позивачу проценти в розмірі 7% від суми позики, що складає 350,00 доларів США. Однак відповідач належним чином умови розписки не виконує, лише у січні 2025 року відповідачем було сплачено проценти за розпискою у сумі 700,00 доларів США, будь-яких інших коштів відповідач не сплачував. Таким чином, заборгованість із сплати процентів за борговою розпискою, з урахування сплачених процентів у розмірі 700,00 доларів США, за період з 09.05.2024 по 08.06.2025 року становить 3850,00 доларів США. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача вказаної заборгованості із сплати процентів за договором позики від 09 травня 2024 року у розмірі 3850,00 доларів США, а також 1598,20 грн судового збору та 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Відповідач відзив на позов не надав. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, натомість при зверненні до суду із позовною заявою розгляд справи просили здійснювати за наявними матеріалами справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, однак поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Судом установлено, що [PERSON] отримав суму у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів від [PERSON] на розвиток бізнесу. [PERSON] зобов`язався щомісяця до 10 числа виплачувати 7% від суми позики, тобто 350 (триста п`ятдесят) доларів на строк 18 місяців. Сума залишається депозитом до 10 листопада 2025 року. Факт отримання коштів підтверджується борговою розпискою. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики. Даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів із зобов`язанням її повернення. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Підтвердженням неповернення відповідачем [PERSON] грошових коштів, отриманих в позику, є наявність оригіналу розписки у позивача, долученої до матеріалів справи. Дані обставини встановлені судом і ніким не оспорюються. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Указаний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19). Договором позики від 09 травня 2024 року встановлено, що його предметом є іноземна валюта - долари США. Як уже зазначалося та слідує із матеріалів справи, зокрема, розписки, виданої [PERSON] останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США. При цьому, суд враховує, що у розписці сторонами досягнуто домовленості щодо розміру процентів за користування позикою - 7% від суми позики, тобто 350 доларів США, щомісячно на строк 18 місяців. Термін дії договору становить 18 місяців, тобто до 10 листопада 2025 року. Згідно з наведеним позивачем розрахунком сума відсотків від суми позики за період з 09 травня 2024 року до 08 червня 2025 року, що підлягає стягненню із відповідача становить 3850 доларів США. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному статтею 13 ЦПК України, саме відповідач як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому [PERSON] міг би викласти за наявності свої заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, відповідач не скористалася. Заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості встановлена судом і ніким не оспорюється. Відповідачем у цій справі не спростовано розмір наявної у нього заборгованості, а також не наведено свого розрахунку заборгованості або ж доказів на погашення заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань. За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що відповідач свої договірні зобов`язання не виконує належним чином, існує порушення виконання зобов`язань, право позивача порушене, тому порушене право підлягає захисту, відповідач повинен нести відповідальність відповідно до умов договору та сплатити на користь позивача заборгованість розмір якої встановлено судом, а саме 3850,00 доларів США, з яких: 3850,00 доларів США - заборгованість за відсотками за період з 09 травня 2024 року до 08 червня 2025 року. Отже позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При поданні позовної заяви позивачем заявлено про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з правничої допомогою у розмірі 10000,00 грн. Водночас, суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, детальний опис робіт. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог. Натомість, до позовної заяви додано лише ордер на надання правничої допомоги серії ВХ №1098786 від 12 червня 2025 року та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ №000116 від 08 листопада 2017 року, інших належних та достатніх доказів в підтвердження витрат на правничу допомогу, позивачем не надано, а тому в їх розподілі слід відмовити. При цьому, суд завертає увагу, що заяви про подання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, у порядку визначеному положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України, позивачем не подано, матеріали справи не містять. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1598,20 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved