Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

03 квітня 2025 року представник позивача звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування позивних вимог вказував, що 21 квітня 2022 року [PERSON] передала [PERSON] у якості позики грошові кошти в сумі 18200 гривень. У відповідності до досягнутої домовленості Відповідач зобов`язався повертати зазначені грошові кошти помісячно, по 2000 грн. щомісячно, починаючи з серпня 2022 року і до повного розрахунку в травні 2023 року. Факт передачі грошових коштів у сумі 18200 грн. відповідачу та її обов`язок повернути їх підтверджується підписаною відповідачем розпискою. Відповідно до змісту розписки відповідач отримала від [PERSON] кошти та зобов`язався повернути їх у визначений строк. У вказаний строк відповідач борг не повернула, від виконання зобов`язання ухиляється. Посилаючись на вищевикладене просив стягнути з відповідача основну суму боргу за договором позики - 18200 грн., а також 996,26 грн. 3% річних та 2857.15 грн. інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, але представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій також вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, у тому числі і шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України, правом на подачу відзиву не скористалася. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи видно, що 21.04.2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики грошових коштів у простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 18200 грн., а позичальник зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів платежами по 2000 грн. щомісячно, починаючи з серпня 2022 року і до повної сплати. Вищевказані обставини підтвердженні розпискою від 21.04.2022 року написаною відповідачем [PERSON] . Підписанням розписки відповідач підтвердила факт передачі їй зазначеної у договорі суми грошових коштів у якості позики. Станом на час розгляду справи відповідач свої зобов`язання за вищевказаним договором позики не виконала навіть частково. У силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач у встановлений договором строк не виконала, на час подання позову та на час розгляду справи судом не повернула суму позики. У силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З наведеного суд приходить до висновку що позов в частині стягнення основної суми боргу 18200грн. за договором позики підлягає задоволенню. Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України, суд застосовує положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак у задоволенні позову у частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно ст.625 ЦК України слід відмовити. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. надано договір про надання правничої допомоги від 07.03.2025 року. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі №275/150/22. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки відповідачем не подано заперечень проти вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу які підтверджені дослідженими судом доказами, то з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу та витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial