Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (далі у тексті ТОВ «ФК «ЕЙС» або Товариство або позивач) в особі\~директора Полякова\~О.В.\~за допомогою\~підсистеми «Електронний\~суд» звернулося\~до суду\~з позовом\~до[PERSON] (далі позичальник або відповідач) про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що 12.01.2021 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачем укладений\~кредитний договір\~№276711267 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого [PERSON] надано кредит у сумі 22000,00 гривень. У подальшому права вимоги, які виникли за даним кредитним договором, на підставі договорів факторингу були передані (відступлені) послідовно ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», потім ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» і зрештою - Товариству. Відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань щодо повернення суми кредиту та сплати нарахованих відсотків. На момент подання позовної заяви сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 111635,53 гривень, що складається з 21998,50 грн заборгованості по тілу кредиту та 89637,03 грн заборгованості по несплаченим процентам за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору при поданні позовної заяви в розмірі 2\~422,40 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 гривень. Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про витребування в АТ «ОЩАДБАНК» доказів щодо зарахування коштів на картковий рахунок відповідача. 29 вересня 2025 року від представника відповідачки адвоката Зачепіло З.Я. засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначає, що: у копіях документів, наданих позивачем на підтвердження укладення кредитного договору (паспорт споживчого кредиту, графік платежів, правила надання споживчого кредиту) відсутній електронний одноразовий ідентифікатор, який би міг ідентифікувати особу, яка підписала ці документи; позивач не надав належних доказів видачі кредиту та його часткового погашення, а також не надав належного розрахунку, який би узгоджувався з матеріалами справи, умовами кредитного договору; матеріали справи не містять повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, а наданий позивачем витяг з реєстру боржників не містить підпису сторін, а безпосередньо реєстр боржників до договору факторингу, з якого б вбачалося право вимоги за спірним кредитним договором позивач суду не надав. Вважає, що позивач у встановленому законом порядку не довів факту перерахування кредитних коштів за договором, а тому підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та відсотками відсутні. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. 01 жовтня 2025 року від представника позивача через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначає, що: кредитний договір був підписаний відповідачем одноразовим персональним ідентифікатором, доказом чого є двовимірний штрих-код, який містить інформацію щодо підписанта електронного договору і призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою, сканера штрих-коду; на підтвердження факту перерахування коштів відповідачці позивач надав копію платіжного доручення; зазначає про те, що відповідач виконувала умови кредитного договору, здійснюючи часткові платежі; надав детальне пояснення щодо розрахунку нарахування процентів за користування кредитом; зазначає про нарахування відсотків як на підставі ст. 1048, так і на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України; перехід права вимоги на підставі укладених договорів факторингу було вчинено під час строку їх дії, на підтвердження чого було надано відповідні докази; стосовно заперечень представника відповідачки про неповідомлення відповідачки про відступлення права вимоги за кредитним договором покликається на правову позицію, згідно з якою боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Сторона відповідача своїм правом подати письмові заперечення не скористалася. Ухвалою суду від 04.09.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Встановлено строк відповідачу для подання відзиву та заперечення, позивачу для подання відповіді на відзив. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 01.10.2025. Ухвалою суду від 01.10.2025 витребувано письмові докази в АТ «ОЩАДБАНК», розгляд справи відкладено на 04.11.2025. Представник позивача в судове засідання не з`явився хоч і був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про день, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неприбуття у судове засідання не повідомила. Представник відповідачки адвокат Зачепіло З.Я. у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, поданій до суду заяві просить проводити судове засідання без участі відповідача та її представника. Ураховуючи те, що клопотання про розгляд справи за їх відсутності подані як від сторони позивача, так і від сторони відповідача, учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, і їх неявка не перешкоджає судовому розгляду, то суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, письмові пояснення сторін, які містяться у заявах по суті справи, встановив фактичні обставини і відповідні спірні правовідносини, та дійшов наступних висновків. 12 січня 2021 року [PERSON] , як позичальник, дистанційно з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором підписала договір №276711267 з кредитодавцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі у тексті ТОВ «МАНІВЕО» або кредитодавець), а також Додаток №1 до договору Графік розрахунків\~(а.с. 31-33). Умовами вищезгаданого договору передбачено зобов`язання кредитодавця надати позичальнику кредит на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього договору. За договором сума кредиту складає 22000,00 грн (п. 1.1 договору); строк надання кредиту (т.зв. «Дисконтний період») 23 дні від дати отримання кредиту (п. 1.2 договору). Згідно з п. 1.3 договору сторони погодили, що встановлений в п. 1.2 договору строк Дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку Дисконтного періоду. Умови договору передбачають різні процентні ставки за користування кредитом залежно від періодів користування кредитом: - включно на період строку, визначеного в п. 1.2 договору - Дисконтна процентна ставка в розмірі 0,78% від суми кредиту за кожен день користування ним (п.1.4.1 договору); - за умови продовження строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.3 договору Індивідуальна процентна ставка в розмірі 0,85% від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.4.2 договору); - у випадку користування кредитом позичальником після закінчення Дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів у порядку, передбаченому п. 1.3 договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною та Індивідуальною ставкою скасовуються і за весь період користування кредитом нараховуються проценти за Базовою ставкою 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.4.3 договору). У пункті 1.7 договору сторони погодили, що факт користування кредитом після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України , яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: - зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один день, але не більше, ніж на 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду (п. 1.7.1 договору); - з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти в розмірі 2,30 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.7.2 договору). Проаналізувавши умови Кредитного договору, суд дійшов висновку, що у ньому передбачені всі необхідні та істотні умови, які мають бути зазначені в договорі про споживчий кредит відповідно до положень статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 №1734-VIII (у редакції, яка діяла на дату укладення Кредитного договору). Станом на 12.01.2021 ТОВ «МАНІВЕО» (код ЄДРПОУ 38569246) було зареєстроване як фінансова компанія та мало чинну ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1055\~ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтею 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Нормою частини другої статті 638\~ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частин третьої, шостої, сьомої та дванадцятої статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі статтею 12 Закону України\~«Про електронну\~комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Абзацом першим частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Факт накладення [PERSON] електронного цифрового підпису одноразовим персональним ідентифікатором MNV4TQ97, підтверджується наявним під текстом Графіка розрахунків (Додатку №1 до договору №276711267 від 12.01.2021) двовимірним штрих-кодом (QR-кодом), який містить інформацію щодо підписанта електронного договору і за допомогою сканування мобільним пристроєм дозволяє ідентифікувати зазначений електронний договір. Наведене вище спростовує заперечення представника відповідача про те, що у копіях\~документів,\~наданих позивачем\~на підтвердження\~укладення кредитного\~договору \~відсутній електронний\~одноразовий ідентифікатор,\~який би\~міг ідентифікувати\~особу,\~яка підписала\~ці документи. Таким чином, ТОВ «МАНІВЕО» та [PERSON] уклали договір №276711267 від 12.01.2021, який за своїм змістом є договором споживчого кредиту (далі у тексті Кредитний договір). Уклавши Кредитний договір в електронній формі за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідач добровільно прийняла умови цього договору, погодилася з ними і взяла на себе відповідні договірні зобов`язання. Отже, між сторонами на підставі укладеного Кредитного договору виникли кредитні правовідносини, а саме відносини щодо споживчого кредитування, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та інших актів законодавства. На підтвердження виконання зобов`язань кредитодавця за Кредитним договором позивачем надано копію платіжного доручення від 12.01.2021, а також довідку ТОВ «МАНІВЕО» від 23.05.2025, у яких зазначено: платника - ТОВ «МАНІВЕО», отримувача Смосюк Г.В., маску картки отримувача, суму платежу - 22000,00 грн. Окрім того, у платіжному дорученні у призначенні платежу міститься посилання на дату і номер Кредитного договору (а.с. 10, 81). Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується наданою на вимогу суду АТ «ОЩАДБАНК» випискою за поточними рахунками клієнта за період з 12.01.2021 по 17.01.2021, яка містить інформацію про зарахування 14.01.2021 на поточний рахунок [PERSON] суми коштів у розмірі 22000,00 грн з призначенням платежу «Зарахування переказу на рахунок…Moneyveo…». Згадана вище банківська виписка є належним, допустимим та достовірним доказом надання кредитних коштів відповідачу, у зв`язку з чим суд встановив обставину отримання [PERSON] кредиту в сумі 22000,00 грн на підставі Кредитного договору та виникнення у відповідача зобов`язання повернути отриманий кредит і сплатити проценти. Разом з тим, суд встановив, що 28.11.2018 ТОВ «МАНІВЕО» (Клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Фактор) підписали договір факторингу №28/1118-01 (далі у тексті договір № 28/1118-01), за п. 2.1 якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 64 - 69). Відповідно до п. 8.1, 8.2 договору № 28/1118-01 строк цього договору починає свій перебіг у момент його підписання уповноваженими представниками сторін та закінчується 28.11.2019. 28 листопада 2019 року сторони договору № 28/1118-01 уклали додаткову угоду № 19 до цього договору, якою п. 8.2 договору виклали у наступній редакції: «строк дії цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 31.12.2020, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором». Всі інші умови договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 залишені без змін (а.с. 69 зворот). В подальшому сторони неодноразово продовжували строк дії договору № 28/1118-01 додатковими угодами №26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022, № 32 від 31.12.2023 аж до 31 грудня 2024 року (а.с. 70-76). У пункті 4.1. згаданого вище договору сторони обумовили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. 03 серпня 2021 року ТОВ «МАНІВЕО» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» підписали Реєстр прав вимоги № 145 на виконання договору № 28/1118-01, у якому зазначені: П.І.Б. відповідача, її РНОКПП, номер і дата Кредитного договору, суми заборгованості за тілом кредиту та за відсотками (а.с. 62-63). На підтвердження проведення розрахунків між сторонами за договором № 28/1118-01 та Реєстром прав вимоги №145 від 03.08.2021 позивачем надано копії Протоколу від 03.08.2021 та Акту звірки взаємних розрахунків від 31.12.2021 (а.с. 61). Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). З наведених вище правових норм слідує, що договір факторингу є правочином, внаслідок якого відбувається заміна кредитора у зобов`язанні. Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Встановлено, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (код ЄДРПОУ 39700642) станом на 28.11.2018 було зареєстроване як фінансова компанія та у нього була чинна ліцензія на діяльність фінансової компанії з факторингу що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/. Отже, на момент укладення договору факторингу № 28/1118-01 сторони володіли спеціальною правоздатністю для вчинення відповідного правочину. Таким чином\~суд встановив,\~що 03.08.2021\~право грошової\~вимоги до\~відповідача за\~Кредитним договором\~перейшло від\~ТОВ «МАНІВЕО» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС. Окрім того, 05.08.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» (Фактор) підписали договір факторингу № 05/0820-01 з додатками (далі у тексті договір №05/0820-01), згідно з п.2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 55-59). За п. 8.2 договору № 05/0820-01 строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 цього договору та закінчується 04.08.2021, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. Додатковими угодами №2 від 03.08.2021 та №3 від 30.12.2022 сторони продовжували дію договору №05/0820-01 відповідно до 31.12.2022 та до 30.12.2024 включно (а.с. 59 зворот - 60). У пункті 4.1. згаданого вище договору сторони обумовили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. 30 травня 2023 року ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» підписали Реєстр прав вимоги № 9 на виконання договору факторингу № 05/0820-01, у якому зазначені: П.І.Б. відповідача, його РНОКПП, номер і дата Кредитного договору, суми заборгованості за тілом кредиту та за відсотками (а.с. 53-54). На підтвердження здійснення оплати за відступлення права вимоги згідно Реєстру прав вимоги №9 від 30.05.2023 та Договору факторингу №05/0820-01 позивач додав до позовної заяви копії Протоколу від 30.05.2023 та платіжної інструкції в національній валюті № 4097 від 30.05.2024 (а.с. 52 52 зворот). Встановлено, що ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 42254696) станом на 05.08.2020 було зареєстроване як фінансова компанія та у нього була чинна ліцензія на діяльність фінансової компанії з факторингу що убачається з інформації, яка міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/. Отже, на момент укладення договору факторингу його сторони володіли спеціальною правоздатністю для вчинення відповідного правочину. Таким чином, 30.05.2023 відповідно до статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України право грошової вимоги до [PERSON] , яке виникло за Кредитним договором на підставі договору факторингу № 05/0820-01, перейшло від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС». Окрім того, 20.10.2023 ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» (Клієнт) та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (Фактор) підписали договір факторингу № 20/10/23-03 з додатками (далі у тексті договір №20/10/23-03), згідно з умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а.с. 47-51). Згідно з п.1.2 договору № 20/10/23-03 перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з Додатком № 2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. На підтвердження юридичного факту переходу права вимоги за Кредитним договором стосовно відповідача від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ТОВ «ФК «ЕЙС», останнім надано копії: Акту прийому-передачі від 20.10.2023 Реєстру боржників договору № 20/10/23-03, сторінок Витягу з реєстру боржників від 20.10.2023, підписаних клієнтом та фактором, а на підтвердження проведення розрахунків між сторонами договору № 20/10/23-03 також копію платіжної інструкції № 2109 від 20.10.2023 (а.с. 41 зворот - 42, 45-46). У Витязі з реєстру боржників зазначено П.І.Б. відповідача, його ідентифікаційний код, номер і дата Кредитного договору, сума заборгованості за тілом кредиту, тощо. Згідно із інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національного банку України «Комплексна інформаційна система Національного банку України» за посиланням: https://kis.bank.gov.ua/, станом на 20.10.2023 ТОВ «ФК «ЕЙС» (код за ЄДРПОУ 42986956) було зареєстроване як фінансова установа та у нього була чинна ліцензія на надання послуг з факторингу. Отже, на момент укладення договору факторингу його сторони володіли спеціальною правоздатністю для вчинення відповідного правочину. Таким чином, відповідно до ст. 512, 514, 1077, 1079 ЦК України право грошової вимоги до [PERSON] , яке виникло за Кредитним договором, на підставі договору № 20/10/23-03 перейшло від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до позивача і останній з 20.10.2023 став новим кредитором у спірному правовідношенні. Твердження представника відповідача про те, що наданий позивачем\~витяг з\~реєстру боржників\~не містить\~підпису сторін,\~а безпосередньо\~реєстр боржників\~до договору\~факторингу,\~з якого\~б вбачалося\~право вимоги\~за спірним\~кредитним договором\~позивач суду\~не надав,\~спростовуються згаданими\~вище матеріалами\~справи,\~дослідженими судом. При цьому, та обставина, що відповідач не\~була повідомлена\~про відступлення\~права вимоги\~за вказаним\~кредитним договором,\~як це\~зазначає у\~відзиві представник\~відповідача,\~не має\~значення для\~правильного вирішення цього спору з огляду на таке. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Суд зауважує, що умови Кредитного договору не містять застережень стосовно необхідності згоди позичальника (боржника) на заміну кредитора у зобов`язанні. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові\~№ 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.02.2019\~у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ч.1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. З огляду\~на матеріали\~справи суд\~установив,\~що відповідач,\~отримавши на\~підставі Кредитного\~договорукредит, користувалася ними, однак у порушення договірних умов не виконала взяті на себе зобов`язання належним чином., отриманий кредит не повернула ні кредитодавцю, ні новому кредитору. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відповідача заборгованості за тілом кредиту є повністю обґрунтованими та підлягають до задоволення. Стосовно обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим відсоткам (процентам), суд дійшов наступних висновків. Частиною першою статті 1048 ЦК України, положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу припису ч.2 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як слідує зі змісту позовної заяви та доданих до неї розрахунків заборгованості (а.с. 39-41), Товариство просить стягнути з [PERSON] , окрім заборгованості по тілу кредиту в сумі 21998,50 гривень, борг по процентам за користування кредитом, які нараховані за період з (12.01.2021 по 29.09.2021 включно, тобто за 261 день), у сумі 89637,03 гривень. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами обгрунтовані тим, що 23-денний строк кредитування, встановлений Кредитним договором, неодноразово продовжувався на умовах, визначених договором. Так, у Кредитному договорі його сторони погодили можливість продовження строку Дисконтного періоду, тобто строку користування кредитом, за настання певних обставин (умов). Такими обставинами є: оплата позичальником протягом Дисконтного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом, за умови, якщо такі оплати супроводжуються відповідним коментарем позичальника або шляхом активації позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця функції продовження строку Дисконтного періоду (п. 1.3 договору); факт користування\~позичальником \~сумою наданого\~кредиту після\~закінчення Дисконтного\~періоду (п. 1.7 договору). Як слідує зі змісту п. 4.2 Кредитного договору строк дії цього договору обумовлений строком кредитування і може продовжуватися з урахуванням умов продовження строку надання кредиту, передбачених у вищезгаданих пунктах 1.3 і 1.7 договору. Таким чином, сторони домовились про можливість продовження строку кредитування та строку дії Кредитного договору у певному порядку та обумовили це відповідними обставинами, наведеними вище. У відповіді\~на відзив\~представник позивача\~стверджує,\~що відповідач\~частково сплачувала\~борг Кредитним\~договором,\~а у\~розрахунку заборгованості\~ТОВ «МАНІВЕО»,\~доданому позивачем\~до позовної\~заяви,\~наведена інформація\~про здійснені\~оплати [PERSON] \~за період\~з 04.02.2021\~по 02.06.2021\~на загальну\~суму 19348,00\~грн.\~ У зв`язку з цим, суд зауважує, що наявність обставин, з якими за умовами Кредитного договору пов`язується можливість продовження строку надання кредиту (строку дії договору) та відповідно можливість нарахування процентів за користування кредитом протягом продовженого строку правомірного користування кредитом, мають доводитися позивачем, оскільки цими обставинами обґрунтовуються позовні вимоги. За змістом ч. 3 ст.\~12\~та ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільним процесуальним законом встановлені вимоги до доказів та правила доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України). Передбачений процесуальним законом принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача. Подібні висновки викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.09.2022 по справі № 645/5557/16-ц. У цій справі суд не визнає складений кредитодавцем розрахунок заборгованості як належний та допустимий доказ здійснених позичальником платежів за нарахованими процентами, оскільки за усталеною судовою практикою належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості, її розмір, а також здійснені фінансові операції за укладеним кредитним договором, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд критично оцінює розрахунок заборгованості як доказ наведених обставин, оскільки він не є первинним документом, що посвідчує факт здійснення господарських операції. До того ж, кредитодавець певною мірою зацікавлений у зазначенні у розрахунку інформації про сплату позичальником процентів у сумі 19 тис. грн., що може бути підставою для нарахування кратно більшої суми процентів. Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів здійснення позичальником на користь кредитодавця платежів у відповідних сумах у відповідні строки за Кредитним договором (банківську виписку з поточного рахунку кредитодавця за відповідний період, прибуткові касові ордери тощо). Зазначені документи, як такі, що підтверджують дійсність та наявність прав грошових вимог, могли бути передані передані клієнтом фактору на виконання договору факторингу. А також позивач не клопотав перед судом про витребування відповідних доказів у первісного кредитора, якщо такі документи не були передані йому під час виконання договору факторингу. У зв`язку з наведеним суд вважає слушними аргументи представника відповідача, викладені у відзиві, про те, що позивач не надав належних доказів часткового погашення кредиту. Однак,\~суд не\~погоджується з\~аргументами представника\~позивача,\~наведеними у\~відзиві,\~в частині\~того,\~що відповідач,\~ставлячи під\~сумнів вищезгадані\~факти,\~разом з\~тим не\~надала спростування\~нарахованих кредитором\~процентів за\~період користування\~кредитними коштами,\~оскільки обов`язок\~доказування правомірності\~нарахування процентів\~лежить саме\~на позивачеві.\~ Таким чином, суд не встановив існування тих обставин, які наведені у п. 1.3 Кредитного договору, з настанням яких його сторони пов`язали можливість продовження строку кредитування. Разом з тим, факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду є встановленим, що згідно з п. 1.7 Кредитного договору свідчить про продовження строку користування кредитом (строку дії договору) на період, який обмежений 90-ма календарними днями від дати закінчення 23-денного Дисконтного періоду. Відтак, за умовами Кредитного договору відповідач зобов`язана сплатити проценти за увесь строк користування кредитом, який складає 113 днів (23+90). Суд зауважує, що Кредитний договір містить взаємосуперечливі умови щодо застосування процентної ставки у випадку, якщо позичальник продовжує користуватися кредитом після закінчення Дисконтного періоду. Так, у п. 1.4.3 Кредитного договору передбачено, що у такому випадку застосовується Базова процентна ставка (1,70% в день від суми кредиту за кожен день користування ним) за весь період користування кредитними коштами. У той же час, у зі змісту п. 1.7.2 слідує, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду є підставою для зобов`язання сплати останнім процентів кредитодавцю у розмірі 2,30 % від суми кредиту за кожен день користування ним). Ураховуючи неясність та суперечливість формулювань умов Кредитного договору щодо розміру ставки, за якою мають нараховуватися проценти, суд застосовує у цій справі тлумачення\~contra proferentem. У постанові від 18.04.2018 по справі 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати\~Касаційного цивільного суду вказав, що сontra proferentem\~(лат.\~verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem\~- слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У постанові від 05.10.2022 у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) Верховний Суд виснував, що сontra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є\~два різні тлумачення умови (чи умов) договору, з урахуванням того, що: - contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; - contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору\~\~(у тому числі при виборі мови і формулювань); - contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; - у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Тобто, наведене вище правило базується на презумпції професійності установи, що надає кредит. При виникненні спору щодо розміру кредиту внаслідок неоднозначності положень угоди перевага надається тлумаченню на користь позичальника. З огляду на викладене вище, правомірним є нарахування позивачем процентів за користування кредитними коштами на підставі ст. 1048 ЦК України лише протягом погодженого сторонами строку користування кредитом (з урахуванням його продовження згідно з пп. 1.7.1 Кредитного договору) упродовж 113 днів за ставкою, передбаченою п. 1.4.3 Кредитного договору - 1,70% в день від суми кредиту за кожен день користування ним. Таким чином, заборгованість за процентами підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 42\~262,00 грн (22 000,00 грн * 1,70 % * 113 днів). У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами у сумі 47\~375,03 грн задоволенню не підлягають. Також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу за тілом кредиту в межах заявленої позивачем суми 21\~998,50 грн. Всього підлягає стягненню з відповідача в користь позивача заборгованості за Кредитним договором у сумі 64\~260,50 грн (21\~998,50 + 42\~262,00). Суд також зауважує, що згідно з п. 1.7.2, 4.3 Кредитного договору сторони передбачили можливість нарахування процентів річних за користування чужими грошовими коштами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України після закінченню строку дії договору (після 90 дня від дати закінчення Дисконтного періоду). Разом з тим, позивач не заявляв позовної вимоги про стягнення саме процентів річних за користування чужими грошовими коштами, які на відміну від процентів за правомірне користування кредитом, є мірою цивільно-правової відповідальності і ґрунтуються на іншій правовій підставі. Відповідаючи на доводи представника позивача, наведені ним у відповіді на відзив, суд констатує, що у позовній заяві позивач не покликався на норму ч.2 ст. 625 ЦК України як на нормативно-правову підставу своїх вимог про стягнення процентів. Окрім того, у позовній заяві (стор.11) вказував про те, що заборгованість, яку він просить стягнути з відповідача, станом на момент подання позову складається із заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом, а не відсотками за користування чужими грошовими коштами, покликаючись при цьому, як на правову підставу для цього, на норму ч.1 ст. 1054 ЦК України. За положеннями ЦПК України предмет та підстави позову викладаються позивачем у позовній заяві. Частиною третьою статі 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Суд звертає увагу позивача на те, що відповідь на відзив, у якій за змістом ст. 179 ЦПК України позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення, до того ж подана до суду у день першого судового засідання, не є заявою про зміну предмету або підстави позову. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності полягає, зокрема, у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на наведене вище суд не розглядає означене питання. Отже, позов слід задовольнити частково. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частин першої та другої статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 гривень згідно платіжної інструкції в національній валюті № 23653 від 29.08.2025. Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 57,56% від заявленої суми (64260,50 х 100 / 111635,53), то з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1394,33 грн (2 422,40 х 57,56%). Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правової допомоги слід зазначити наступне. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~частин першої\~та другоїстатті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. До позовної заяви позивачем додано копії: - Договору про надання правничої допомоги №11/08/25-01, укладеного 11.08.2025 між ТОВ «ФК\~«ЕЙС» (Клієнт) та Адвокатським бюром «Соломко та партнери», згідно з умовами якого Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором (а.с. 36-37); - Додаткової угоди № 25770505922 до Договору про надання правничої допомоги №11/08/25-01 від 11.08.2025, підписану сторонами договору за умовами якої Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу по захисту прав та інтересів Клієнта з питань, що відносяться до юрисдикції судів всіх інстанцій судів загальної юрисдикції, господарських судів та адміністративних судів по справах про стягнення заборгованості за кредитним договором № 276711267 від 12.01.2021, ПІБ позичальника [PERSON] . Дана угода є невід`ємною частиною Договору. (а.с. 35 зворот); - Акту прийому-передачі наданих послуг від 22.08.2025, згідно з яким Адвокатське бюро «Соломко та партнери» надало, а ТОВ «ФК\~«ЕЙС» отримало послуги з\~надання правничої\~допомоги на\~загальну суму\~7\~000,00\~гривень згідно Договору про надання правничої допомоги №11/08/25-01 від 11.08.2025, (а.с. 35). Отже, наданими позивачем доказами підтверджується понесення ним витрат на правову допомогу, пов`язану з цією справою, у сумі 7\~000,00 гривень. Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 57,56%від заявленої суми, то з відповідача слід стягнути витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3959,90 грн (7\~000,00 х 57,56%). На підставі статей 207, 512 - 514, 525, 628, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 13\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» та

Outcome: partial