Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог зазначила, що з 16.11.2019 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У них за час проживання народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . 01 квітня 2021 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. З цього часу дитина проживає разом з позивачкою, а з початком повномасштабної агресії російської федерації вона та дитина змінили місце проживання. На даний час проживають у республіці Польща. Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 16.11.2022 року шлюб між ними розірвано. Відповідач з нею та дитиною перестав спілкуватися. В телефонній розмові відповідач їй повідомив, що не планує надавати грошові кошти на дитину. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2022 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , які він не сплачує. [PERSON] з 2021 року не бачився і не цікавився дитиною, не піклувався її про фізичний та духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя. Водночас, вона не чинить перешкод для спілкування батька з дитиною. Вважає, що відповідач з 2021 року ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи той факт, що бездіяльність відповідача щодо виконання своїх батьківських обов`язків полягає в умисному ігноруванні дитини, при обізнаності про місцеперебування дитини та наявністю засобів зв`язку з дитиною, а також несплаті аліментів, тому наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно її дитини. Крім того, додатково зазначила, що позбавлення батьківських прав відповідача надасть можливість їй самостійно приймати рішення щодо лікування дитини, переїзду в інші країни, а також отримання допомог від держави. Представник третьої особи в судовому засідання при прийнятті рішення поклався на розсуду суду. Підтримав висновок виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо сина [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань від нього не надходило. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вихованням дитини з часу розлучення займається позивачка, батько участі не приймає не спілкується, не цікавився здоров`ям та життям сина, аліменти не сплачує. Вислухавши учасників судового засідання, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Установлено, що сторони з 16.11.2019 перебували у шлюбі, зареєстрованому Полтавським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с.17). З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.04.2020 виконавчим комітетом Пальчиківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, вбачається, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати) (а.с.7). З характеристики на дитину №19 від 01.09.2023 (офіційно переведеного та завіреного нотаріусом), надану керівником садочку у м. Лодзь, Польща зазначено, що дитина [PERSON] відвідував дитячий садок №19 у Лодзі від квітня 2022 року. В інституції перебував від 07.30 до 16.00. Зазвичай супроводжуючою особою, яка приводила та забирала дитину була матір. У виняткових ситуаціях забирала хлопця його тітка. Хлопець з великим бажанням відвідував садочок, приходив охайний та чисто вдягнений (а.с.10-11). Відповідно до інформації, що стосується використання послуг, які надаються міським дошкільним закладом №130 від 04.09.2023 (офіційно переведеної та завіреної нотаріусом), малолітній [PERSON] проживає з позивачем [PERSON] за адресою [ADDRESS] , місцевість Лодзь, Гміна Лодзь, воєводство Лодіське, Польща. [PERSON] відвідує Дошкільний навчальний заклад, 130 у м. Лодзь. (а.с.13-14). З [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 22.09.2022 і до досягнення дитиною повноліття, що вбачається з судового наказу Полтавського районного суду Полтавської області від 10 вересня 2022 року, справа № №545/4408/22 (а.с.22-23). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Полтавського ВДВС у Полтавському районі Полтавської області №7335 від 01.02.2024, сукупний розмір заборгованості [PERSON] по аліментам з моменту відкриття виконавчого провадження станом на 01.02.2024 становить 43623 грн. Сукупний розмір заборгованості 59254, 58 грн. (а.с.16). Згідно завіреного перекладу думки психолога [PERSON] , що стосується функціонування дитини від 28.09.2023 зазначено, що хлопець [PERSON] з мамою та старшою сестрою перебуває в Польщі від березня 2022 року. Від квітня 2022 року хлопчик відвідував польський садочок, на теперішній момент відвідує дошкільний заклад. Перші пів року після розлучення батько утримував контакт з сином через інтернет, що з часом це набувало менш інтенсивного характеру. Мати намагалася зробити так, щоб син не забував тата, показувала фото, розказувала про нього. Нажаль батько перестав телефонувати та цікавитись сином. Останній контакт зі сторони батька мав місце рік тому, [PERSON] не був зацікавлений розмовою, не впізнав батька. З огляду на те, що родина планує залишитись в Польщі, немає контакту з батьком дитини (не сплачує аліменти визначені на дитину), матір хоче прийняти на себе повні батьківські права, щоб мати право рішення в питаннях юридичних, суспільних та тих, що стосуються здоров`я дитини (а.с.18-20). Мотиви, якими керувався суд та застосовані норми права. Статтею 51 Конституції України\~визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III\~«Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в\~справі № 455/307/22\~та інших. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від\~23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19). Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У матеріалах справи наявний висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав затвердженого рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради 26 серпня 2025 року №181 в якому викладено наступне. На даний час з причин повномасштабної військової агресії рф [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] проживають у республіці Польщі за адресою [ADDRESS] . Мати особисто виховує сина, створює йому належні умови виховання, утримує його, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для нормального розвитку дитини. Згідно наданих документів, дитина [PERSON] навчається в міському дошкільному закладі [ADDRESS] . Батько має заборгованість по аліментах на суму 43623 грн. Враховуючи завірений переклад думки психолога, що стосується функціонування дитини [PERSON] дитина під час гри з фотографіями був зацікавлений, веселий, сміявся та жартував. Поведінка Нікіти в соціально-емоційному полі не викликає непокою, він позитивний, йде на контакт, доглянутий, сильно пов`язаний з мамою. Водночас, зі слів батька, [PERSON] , він перебуває в лавах Збройних Сил України. Щодо позбавлення його батьківських прав заперечує, має намір спілкуватися з сином, але стан війни на даний момент це унеможливлює. З урахуванням вищенаведеного, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавляти батьківських прав відповідача щодо [PERSON] , [INFO] (зворот а.с.57-а.с.58). Із вказаним висновком суд погоджується з огляду на те, що відповідач проходить військову службу в період воєнного стану, що безумовно суттєво обмежує його можливість у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. Водночас, він висловив своє бажання продовжувати спілкування з дитиною, що судом розцінюється як заперечення проти позбавлення його батьківських прав. Крім того, суд звертає увагу, що [PERSON] є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 07 липня 2025 року, що також підтверджує проходження ним військової службу в лавах ЗС України (а.с.47). Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Так, на підтвердження позовних вимог [PERSON] надано, зокрема, інформації про дитину із дитячих закладів м. Лодзь, Польща №19 від 01.09.2023, №130 від 04.09.2021, які на думку суду, не підтверджують факт свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а лише надають загальну характеристику про виконання обов`язків по вихованню та утриманню дитини позивачем, а також відвідування дитиною дошкільних навчальних закладів. Оцінюючи результати думки психолога, що стосується функціонування дитини, виконаного психологом олігофренопедагогом [PERSON] від 28.09.2023 також не можна їх розцінювати, як беззаперечний доказ свідомого ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, оскільки оцінка психологічного обстеження дитини може бути суб`єктивною та залежати від того, як дитина сприймає ситуацію в сім`ї в даний момент. Так, відсутність біологічного батька у психологічній картині світу дитини не обов`язково вказує на його байдужість або небажання виконувати свої обов`язки, а може відображати нинішній емоційний стан дитини та її прив`язаність до осіб, з якими вона проводить більшість часу. Надаючи оцінку показанням свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які вказують що позивач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з ним та не цікавився його здоров`ям та життям, суд вважає, їх такими, що також не свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, оскільки вони не обізнані про те де перебуває відповідач, чим займається та чи є в нього реальна можливість повноцінно виконувати батьківські обов`язки з огляду на те, що дитина проживає за межами України, а також те, що позивач перебуває на службі в ЗС України. Крім того, наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не може бути обставиною свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки не свідчить про умисне злісне ухилення відповідача від їх сплати. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Отже, позивачем не надано переконливих доказів про винну та свідому поведінку відповідача, яка свідчить про його ухилення від участі у вихованні малолітнього сина, умисне і свідоме нехтування відповідачем батьківських обов`язків, тому у суду відсутні правові підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] . Водночас, встановлені судами обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21). За викладених обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог та необхідності попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина.

Outcome: dismissed