Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] звернувся в\~Дрогобицький міськрайонний\~суд із\~позовом до [PERSON] , за участю третьої особи : Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу. В підтвердження заявлених вимог посилається на те, що 22 січня 2009 року було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, про що зроблено відповідний актовий запис №29. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [INFO] син [PERSON] та [INFO] син [PERSON] . Подружнє життя з відповідачкою з самого початку складалося добре. Однак, згодом їхні стосунки почали погіршуватися, виявилося, що різні погляди на життя, ведення спільного побуту. Проживають окремо, старший син [PERSON] проживає разом з відповідачкою, а молодший син [PERSON] з ним та повністю перебуває на його утриманні. Їхній шлюб існує формально, тобто між ними відсутні такі складові сім`ї як спільне проживання, пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав та обов`язків подружжя. З його боку відсутні виключні обставини, які унеможливлювали б проживати молодшої дитини разом із ним, чи негативно впливали на її виховання, розвиток, так як він є працевлаштований та здоровий. Визначення місця проживання дитини з ним відповідатиме його інтересам і сприятиме його гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі. Просить позов задоволити. Відповідно до ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Від позивача надійшла заява, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задоволити в повному обязі. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подавала, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, відтак суд знаходить можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження, при цьому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№11 від 21.12.2007року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] , 22 січня 2009 року було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, актовий запис №29. В шлюбі народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того,\~судом взято\~до уваги\~той факт,\~що від\~даного шлюбу\~у сторін\~народився двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з батьком, позивачем по справі. Вказані обставини підтверджуються долученим до матеріалів справи доказами, зокрема: Актом обстеження умов проживання від 12.09.2025 року з якого вбачається, що умови проживання у квартирі за адресою : [ADDRESS] , задовільні; в квартирі є електро-, водо-, газопостачання, опалення автономне, квартира забезпечена необхідними меблями, побутовою технікою, дитина забезпечена усім необхідним: сезонним одягом, взуттям, шкільним приладдям. Як вбачається із Витягу №007662/13-2025р., [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] . Як вбачається із Витягу з реєстру територіальної громади від 03.02.2025р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі батьків у її утриманні та вихованні від 25.09.2025р., посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю., між [PERSON] та [PERSON] було укладено вищевказаний Договір стосовно визначення місця проживання, утримання та участі у вихованні спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно з вимогами частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті\~7 СК України\~сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті\~8 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті\~11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею\~12 Закону України "Про охорону дитинства"\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ\~(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Верховний Суд неодноразово у своїх постановах, зокрема у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про призначення місця проживання дитини. Таким чином, залишення дитини проживати разом із батьком не свідчить, що суд вирішує питання визначення місця проживання дитини, а лише констатує з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, та судом встановлено тільки те, що після припинення шлюбних відносин дитина залишається з позивачем. Крім того, відповідач не спростовувала за допомогою належних та допустимих доказів факту проживання дитини разом із нею, як і не подавала жодного доказу на підтвердження проживання дитини разом із нею, натомість сторонами подано до суду Договір між батьками, щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі батьків у її утриманні та вихованні від 25.09.2025р., посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Теплою М.Ю., про що свідчить, що сторони (подружжя) добровільно визначили місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , після припинення їх шлюбних відносин, оскільки останній проживає разом із позивачем за адресою реєстрації : [ADDRESS] , тобто з батьком, більше прив`язаний до нього та краще знаходить з ним спільну мову, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання свого сина та його перебування на повному фінансовому утриманні батька. Аналізуючи викладене, судом встановлено та враховано, що саме батько виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, враховано належні умови виховання та проживання дитини, враховуючи, що сторони дійшли згоди, щодо місця проживання їх спільної дитини, після припинення їх шлюбних відносин та беручи до уваги аналіз норм сімейного законодавства, вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини, Таким чином, судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відтак залишення проживати після розірвання шлюбу батьків малолітнього сина саме з батьком, позивачем по справі, відповідатиме його інтересам і сприятиме його гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, і саме таку домовленість - проживання дитини саме з батьком, після припинення шлюбних відносин між ними, сторони вирішили закріпити саме судовим рішенням, відтак заявлені вимоги в тій частині є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Outcome: approved