Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю надійшов цивільний позов [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , про встановлення факту самостійного виховання та проживання неповнолітньої дитини з батьком (а.с. 1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є батьком малолітнього [PERSON] (третя особа), [INFO] , який після виїзду його матері (відповідача) за кордон перебуває на повному утриманні позивача, останній забезпечує його житлом, доглядом, навчанням, лікуванням і всебічним розвитком. Фактичне місцезнаходження відповідача позивачу і дитині невідоме. Остання виїхала зі своїм чоловіком за кордон, де і перебуває протягом тривалого часу. При цьому відповідач участі в житті дитини не бере, утримання не надає, рішень щодо виховання чи піклування не погоджує. Дитина має бажання проживати з батьком. Посилаючись на положення СК України, з метою юридичного оформлення фактичних обставин та для реалізації прав самостійного вихователя дитини, позивач просив визнати, що дитина проживає з ним за адресою: [ADDRESS] , а також встановити факт що він самостійно виховує малолітню дитину без участі матері. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а також за ініціативою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Службу у справах дітей Будищенської сільської ради (далі - Служба у справах дітей), Міністерство оборони України, [INFO] (а.с. 52-54). Від Служби у справах дітей надійшли письмові пояснення, де зазначалося про те, що спільно з поліцейським офіцером громади та старостою Свидівоцького старостинського округу було проведено обстеження побутових умов проживання дитини, про що складено відповідний акт, згідно з яким у будинку газове опалення, наявне водовідведення і водопостачання, житло умебльоване, достатньо побутової техніки, санітарно-гігієнічні умови відповідають вимогам. Батько, тобто позивач, створив необхідні умови для повноцінного проживання, виховання та розвитку дитини, у якої є власна кімната з ліжком, комодом для речей, столом, стільцем, шафою, одягом по сезону. У будинку зареєстровані батько (позивач) і дитина (третя особа). Під час обстеження встановлено, що дитина перебуває на повному утриманні батька (позивача), який створює належні умови для розвитку і виховання дитини. Також надано акт обстеження домоволодіння, складений депутатом Будищенської сільської ради та сусідів, згідно з яким за вказаною адресою проживає позивач, його син, а відповідач (мати дитини) не проживає. Посилаючись на положення СК України, норми Закону України «Про охорону дитинству», діючи в інтересах дитини, Служба у справах дітей просила суд задовольнити позовні вимоги (а.с. 74-76). Від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій остання підтвердила, що дитина фактично проживає з батьком, тобто позивачем, який самостійно здійснює її утримання, догляд і виховання, а також просила провести розгляд справи за її відсутності (а.с. 86). Від Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, в яких з посиланням на Конвенцію про права дитини, Конституцію України, положення СК України, практику Європейського суду з прав людини, Верховного Суду зазначалося, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага має приділятися інтересам дитини, які мають переважати над інтересами батьків. Розірвання шлюбу між батьками і проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, зокрема в частині виховання і утримання. Крім того, визначення місця проживання дитини з батьком не свідчить про факт відсутності участі матері у вихованні дитини, а для набуття статусу «одинокий батько» необхідно щоб чоловік не перебував у шлюбі і виховував та утримував дитину сам, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки мати (відповідач) не позбавлена батьківських прав та зобов`язана брати участь у вихованні та утриманні дитини, яка у свою чергу має право на рівне виховання обома батьками. При цьому надані позивачем докази не доводять факту відсутності участі матері у вихованні дитини. Більше того, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2013 року у справі № 707/2037/13 з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON] , починаючи з 2013 року і до досягнення ним повноліття. Вказувалося, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків, зокрема позов про визначення місця проживання дитини не може бути поданий з метою штучного створення умов і обставин, що можуть бути підставою для звільнення від виконання військового обов`язку. У зв`язку з цим Міністерство оборони України просило суд позовну заяву залишити без задоволення (а.с. 87-90). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, закрито підготовче провадження у справі і призначено до судового розгляду по суті на 15 жовтня 2025 року. Судове засідання 15 жовтня 2025 року не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді (а.с. 127), наступне судове засідання призначено на 29 жовтня 2025 року. У судове засідання 29 жовтня 2025 року відповідач та представники Служби у справах дітей, Міністерства оборони України, [INFO] не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного документу (а.с. 134, 137, 138) та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 139). Виходячи з вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд на місці постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача та представників Служби у справах дітей, Міністерства оборони України і [INFO] . У судовому засіданні 29 жовтня 2025 року позивач позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що як йому повідомили у Будищенській сільській раді для реєстрації місця проживання дитини разом з ним потрібно рішення суду. При цьому питання щодо зняття дитини з теперішнього місця реєстрації він не вирішував. Крім того, рішення суду потрібно для вирішення питання щодо отримання соціальної допомоги. З приводу судового рішення про стягнення аліментів на дитину повідомив, що дійсно сплачував їх колишній дружині спочатку у примусовому порядку, а потім за спільною з нею домовленістю добровільно до травня 2025 року коли дитина почала проживати з ним. На сьогодні дитина проживає з ним, він її утримує. Натомість мати фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не виявляє турботи щодо дитини, не надає коштів на утримання. Навіть під час проживання дитини з матір`ю, остання періодично виїжджала за кордон, що мало негативний вплив на навчання дитини. Зазначив, що позовну заяву він писав самостійно, а тому, не маючи юридичної освіти, міг не зовсім коректно сформулювати позовну вимоги щодо визнання чи визначення місця поживання дитини з ним. При винесенні рішення просив врахувати позицію Служби у справах дітей. Малолітній [PERSON] (третя особа) у повному обсязі підтримав позовні вимоги, пояснив, що хоче проживати з батьком (позивачем). Повідомив, що його мати (відповідач) поїхала до Польщі, спілкується він з нею дуже рідко. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Позивач з 16 вересня 2016 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади від 04 серпня 2025 року № 2025/010755883 (а.с. 15). Разом з ним з 24 жовтня 2016 року за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04 серпня 2025 року № 328 (а.с. 17). Згідно з роздруківкою з порталу «Дія» актового запису про шлюб № 44 від 24 жовтня 2009 року між позивачем і відповідачем 24 жовтня 2009 року було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2014 року у справі № 707/3364/13-ц розірвано (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчать роздруківка з порталу «Дія» актового запису про народження № 64 від 08 липня 2010 року (а.с. 20), а також копія свідоцтва про народження від 08 липня 2010 року серії [NUMBER] (а.с. 21). [PERSON] (третя особа) з 05 жовтня 2017 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіє витягу з реєстру територіальної громади від 04 серпня 2025 року № 2025/010756192 (а.с. 14). Згідно з копією довідки виконавчого комітету Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 04 серпня 2025 року № 327 позивач проживає за місцем реєстрації з сином від першого шлюбу - [PERSON] без реєстрації останнього за адресою: [ADDRESS] , з травня 2025 року (а.с. 18). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 04 серпня 2025 року, складеного начальником Служби у справах дітей Вергун Ю.М. і старостою Свидівоцького старостинського округу Кулик С.М., будинок одноповерховий і складається з 6 кімнат: кухні, ванної кімнати, коридору, дитячої спальні, вітальні, спальні; наявне водопостачання та водовідведення, газове опалення, приміщення умебльоване, присутня техніка щоденного вжитку; в будинку чисто і охайно. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окреме ліжко, стіл, стілець для виконання домашнього завдання, окрема шафа, одягом і взуттям забезпечений у повному обсязі. Стосунки у сім`ї теплі і доброзичливі. Як висновок комісією визначено, що [PERSON] перебуває на повному утриманні батька (позивача), який створює належні умови для розвитку і виховання дитини (а.с. 3). Аналогічні відомості містить копія акту обстеження умов проживання від 30 вересня 2025 року, складеного начальником Служби у справах дітей Вергун Ю.М., старостою Свидівоцького старостинського округу Кулик С.М. і поліцейським офіцером громади [PERSON] (а.с. 79). В копії акту обстеження домоволодіння від 30 вересня 2025 року, складеного депутатом Будищенської сільської ради Коток О.В. та сусідами [PERSON] і [PERSON] , зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , з позивачем проживає його неповнолітній син [PERSON] (третя особа), а його мати - [PERSON] (відповідач) за вказаною адресою не проживає (а.с. 78). [PERSON] навчається на першому курсі Черкаської медичної академії за спеціальністю «Медсестринство», що підтверджується копією довідки Черкаської медичної академії від 01 серпня 2025 року № 1001/04-03 (а.с. 16) та копією договору від 31 липня 2025 року № 24/9/К про навчання у Черкаській медичній академії, де законним представником [PERSON] зазначений його батько, тобто позивач (а.с. 101). Згідно з копією квитанції від 30 липня 2025 року [PERSON] сплатила 14716,00 гривень за навчання [PERSON] (а.с. 19). Позивачем також долучено копії виписок з двох карткових рахунків за період з 01 квітня по 20 червня 2025 року включно, одним з яких користується дитина, а іншим користується він (а.с. 5-7, 8-13). У судовому засіданні позивач просив суд звернути увагу на те, що з вказаних виписок вбачається відсутність переказів грошових коштів від матері (відповідача) на утримання дитини. Відповідно до роздруківки з порталу «Дія» актового запису про шлюб № 27 від 08 вересня 2014 року відповідач 08 вересня 2014 року уклала шлюб і набула шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 24). З копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] вбачається, що відповідач періодично виїжджає за межі України (а.с. 23). Відповідно до ст.ст. 3, 4, 5, 7 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї; сім`я створюється, в тому числі, і на підставі кровного спорідення; держава створює пріоритет сімейного виховання дитини; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (ч. 3 ст. 10), Конвенції про права дитини 1989 року (ст. 3). Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ч. 2 ст. 1 СК України). У ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст. 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, а встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, тобто відповідача. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. Таке право мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене вбачається наявність спору про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним\~законодавством не\~передбачено підстав\~припинення батьківських\~обов`язків\~щодо виховання\~дитини,\~а визначена\~ч.\~1\~ст.\~15\~СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Саме такого висновку дійшла ВП ВС України у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»\~судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За результатами судового розгляду викладені позивачем у позовній заяві доводи щодо самостійного виховання своєї дитини без участі матері, на переконання суду, не знайшли свого підтвердження. Так, відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З долучених до матеріалів справи і досліджених доказів, судом встановлено, що дитина дійсно фактично проживає з батьком, тобто позивачем, який забезпечив їй задовільні побутові умови і достатній рівень життя, а також утримання. Проте позивачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами факт того, що він опікується дитиною самостійно, без участі матері, тобто відповідача. Зокрема, суду не надано доказів, що відповідач не виконує покладених на неї батьківських обов`язків стосовно своєї дитини, зокрема не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, не забезпечує необхідного утримання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу тощо. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для встановлення факту самостійного виховання позивачем свого сина без участі матері. З приводу позовної вимоги про визнання чи визначення місця проживання дитини з позивачем слід зазначити таке. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Схожа норма міститься у ч. 3 ст. 160 СК України, де зазначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. У ч. 2 ст. 13 цього ж Закону передбачено, що вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. При цьому п. 14 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, встановлено, що дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. Відповідно до п. 52 цього ж Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання такої дитини у гуртожитку закладу освіти у період чи після закінчення навчання. Так, [PERSON] (третя особа), [INFO] , станом на момент звернення позивача до суду і на час розгляду справи судом досяг п`ятнадцятирічного віку, що наділяє його правом вільно і самостійно обирати місце проживання, в тому числі з батьком (позивачем). Разом з тим позивачем всупереч вимогам ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких перешкод щодо зняття дитини з зареєстрованого місця проживання, а також щодо реєстрації його місця проживання разом з позивачем. Водночас суд не ставить під сумнів, що третя особа фактично проживає з позивачем. Більше того, вказана обставина ніким не оспорюється, зокрема відповідачем, а тому спору щодо місця проживання дитини немає, у зв`язку з чим підстави для визнання чи визначення у судовому порядку місця проживання дитини, враховуючи також її вік, відсутні. Таким чином суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed