Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

24 лютого 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення, у якому позивачка просила стягнути з [PERSON] грошові кошти у зв`язку із неналежним виконанням договору доручення. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 19 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано позивачеві 15-ти денний строку для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 08 травня 2025 року. 02 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Попової Ірини Сергіївни про залишення заяви без розгляду, у якій заявниця просила визнати подання позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`ї Анатоліївни про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення та застосувати наслідки, передбачені ч.3 ст.44 ЦПК України, а саме, залишити позов без розгляду. 02 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Засідання по справі, призначене на 08 травня 2025 року не відбулося у зв`язку із виходом головуючої судді [PERSON] у відставку. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. від 14.05.2025 року №545/25, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 19 травня 2025 року цивільну справу прийнято до провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 12 червня 2025 року. 27 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника [PERSON] адвоката Попової Ірини Сергіївни про застосування строку позовної давності, у якій позивачка просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 12 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Осьмініна Сергія Дмитровича про відкладення розгляду справи. У підготовче засідання, призначене на 12 червня 2025 року учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 30 червня 2025 року. 30 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника позивача адвоката Осьмініна Сергія Дмитровича про долучення доказів, у якій заявник просив долучити до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу квартири від 25.09.2021 року. У підготовче засідання, призначене на 30 червня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 11 вересня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 11 вересня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року у задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Попової Ірини Сергіївни про залишення заяви без розгляду відмовлено. Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 07 жовтня 2025 року. У судове засідання, призначене на 07 жовтня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено розгляд справи на 21 жовтня 2025 року. У судове засідання, призначене на 21 жовтня 2025 року з`явився позивачка, представник позивачки та представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 30 жовтня 2025 року. Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно інформаційної довідки з ДРРП від 01.10.2024 року №397391243, [PERSON] та [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У позовній заяві позивачка зазначає про те, що 05 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір доручення. На підтвердження зазначеного було подано копію довіреності від 15 липня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 630, якою [PERSON] доручила [PERSON] на підставі усного договору доручення представляти її інтереси з питань, які стосуватимуться продажу належної їй квартири за адресою: [ADDRESS] , а також, розпорядження та користування рухомим майном (продавати, придбати, обміняти, здавати в оренду), що належить їй на праві власності. Також, до позову додано копію довіреності від 28.07.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 671, якою [PERSON] доручила [PERSON] на підставі усного договору доручення представляти її інтереси з питань, продажу та/або передачі в іпотеку належної їй 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а також державної реєстрації права власності, іпотеки, або будь-якого іншого речового права на 1/2 частку квартири. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України). У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України). Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006ЦК України). Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007ЦК України). Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для наступних висновків: - традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України); - довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво; - глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання; - з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва; - видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України. Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18. Тому, надані позивачкою довіреності беззаперечно підтверджують той факт, що між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] було укладено договір доручення, за яким [PERSON] був уповноважений на вчиненні дій, пов`язаних із продажом об`єкта нерухомого майна. 25 вересня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] , від імені яких діяв [PERSON] (з однієї сторони) та [PERSON] (з іншої сторони) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., реєстровий номер 889, за яким продавці передали майно у власність покупця, а покупець прийняв у класність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2018 року в справі № 759/12240/14-ц (провадження № 61-550св17)). Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частини четверта статті 632 ЦК України). Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 1002 ЦК України). Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги (частина друга статті 1002 ЦК України). Законодавець в такому універсальному регуляторі приватних відносин як ЦК не кваліфікує розмір плати повіреному як істотну умову договору доручення. Договір доручення є безоплатним тільки в тому разі, якщо про безоплатність прямо вказано сторонами договору або вона передбачена законом для певного виду договору доручення. Для тих випадків, коли сторони не вказали про розмір плати повіреного, він визначається з урахуванням того інструментарію (спосіб визначення плати),, що міститься в частині четвертій статті 632 ЦК України та частині другій статті 1002 ЦК України. Тому навіть у тому разі якщо сторони не домовилися про розмір плати у договорі доручення - це не «знищує» такий договір. Зазначена позиція викладена у постанові КЦС ВС від 10 липня 2025 року у справі № 344/3988/22. Враховуючи те, що відповідачем не доведено зворотне, договір доручення, укладений між сторонами був відплатний, а тому, у разі, якщо умовами договору купівлі-продажу передбачено, що [PERSON] отримав від продажу майна будь-які грошові кошти, зазначені кошти повинні були б бути повернуті [PERSON] довірителя. У п.2.1. Договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 визначено, що на виконання умов постановим НБУ від 06.06.2013 року №210, розрахунок між сторонами щодо предмету договору здійснено до підписання цього договору в повному обсязі шляхом безготівкового перерахування суми за предмет договору у розмірі 468\~812,00 гривень з рахунку покупця на рахунки продавців. Згідно вступної частини договору, продавцем №1 є [PERSON] , продавцем №2 є [PERSON] . Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Проте, позивачкою не надано доказів, які б спростовували презумпцію правомірності правочину, зокрема, змісту п.2.1. Договору. Згідно відомостей з веб-порталу «Судова влада України», будь-які спори щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 або п.2.1. зазначеного договору відсутні. Тому, п.2.1. Договору презюмував той факт, що розрахунок за договором проведено до моменту його укладання шляхом безготівкових розрахунків безпосередньо між покупцем та продавцями, а тому, підстави вважати, що [PERSON] отримував будь-які грошові кошти від продажу об`єкта нерухомого майна за усним договором доручення немає. При цьому, будь-які докази на підтвердження того, що грошова сума в якості оплати договору була перерахована на рахунок відповідача, а не на рахунок продавців в матеріалах справи відсутні. Позивачкою також не надано доказів на підтвердження того, що на її банківські рахунки не зараховувалися грошові кошти в якості оплати договору купівлі-продажу квартири. Суд також звертає увагу на те, що з моменту продажу квартири до моменту звернення до суду із позовом минуло близько 10 років. У судовому засіданні, призначеному на 21 жовтня 2025 року було заслухано позивачку [PERSON] , яка пояснила, що в 2014 році виникла необхідність продати квартиру через борги, у зв`язку з чим, вона надала відповідачу довіреність. Проте, позивачка не змогла чітко пояснити, чому вона протягом 10 років не вживала будь-яких заходів задля отримання грошових коштів від продажу майна. Вказала, що протягом 10-ти років не відвідувала квартиру. Проте, зазначені пояснення характеризуються суперечливою процесуальною поведінкою, оскільки, з одного боку позивачка зазначає, що у зв`язку із необхідністю погашення заборгованості прийнято рішення продати квартиру, а з іншого боку позивачка вказує, що будь-які дії щодо продажу квартири, отримання відомостей про продаж квартири або отримання грошових коштів не вживала. Матеріали справи не містять доказів які б підтверджували той факт, що позивачка зверталася до [PERSON] із будь-якими претензіями (як усними так і письмовими). Також, суд звертає увагу на те згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. У разі, якби позивачка не знала, що квартира продана, вона повинна була б виконувати належним чином обов`язки, які є похідними від належних їй як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Доказів належного виконання обов`язків, пов`язаних з утриманням майна до моменту, коли позивачка дізналася про продаж квартири надано не було. Суд також звертає увагу на те, що інший продавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Проте, з ЄДРСР та веб-порталу «Судова влада України» вбачається, що до моменту смерті [PERSON] також не вчиняла будь-яких дій, пов`язаних із оспорюванням договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889, а також не зверталася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за неналежне виконання договору доручення. Доказів зворотного до суду надано не було. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У постанові КЦС ВС від 10.01.2024 у справі № 760/8817/21 вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. У постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 визначено, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що в діях [PERSON] наявні ознаки порушення принципу добросовісності. Тому, враховуючи те, що умовами Договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2014 року №889 передбачено, що грошові кошти від продажу квартири були отримані продавцями [PERSON] та [PERSON] до моменту укладання договору шляхом безготівкового розрахунку на рахунок продавців, а [PERSON] і вказана умова договору не оспорювалася і не спростована позивачем, беручи до уваги той факт, що в діях [PERSON] вбачається суперечлива процесуальна поведінка, що свідчить про наявність в її діях ознак порушення принципу добросовісності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed