Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-04 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача Позивачка [PERSON] , діючи через представника адвоката Коломієць Т.О., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і спростування недостовірної інформації. Обґрунтовуючи позов, зазначила, що [INFO] о 03 год 10 хв відповідач на власній персональній сторінці в соціальній мережі Facebook опублікувала допис із текстом та фотоматеріалами, який прямо ідентифікує позивачку та містить висловлювання: « [PERSON] в мене кидати каміння, але фразу « [PERSON] до бою готовий» може написати тільки не здорова людина» та «Хворим людям собак заводити не можна, і це факт». На думку позивачки, ці відомості є недостовірними, поданими у стверджувальній формі, мають образливий і принизливий характер, створюють у невизначеного кола осіб враження про наявність у неї психічних захворювань і тим самим порушують її особисті немайнові права, ділову репутацію та добре ім`я. Публікація була відкритою, зібрала реакції, коментарі та поширення, що підтверджує її публічне доведення до відома більше ніж однієї особи. Позивачка вказала, що безпосередньо приймала участь в обороні України, має державні та відомчі відзнаки, а тому такі висловлювання завдали їй особливих репутаційних втрат. Досудові вимоги про видалення/спростування інформації, надіслані відповідачці у квітні 2025 року, залишені без реагування. У зв`язку з цим позивачка просить визнати зазначені висловлювання, поширені відповідачкою [INFO] у Facebook, недостовірними та такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] у той самий спосіб і на тій самій сторінці, де було розміщено спірну інформацію, протягом визначеного судом строку (15\~днів від набрання рішенням законної сили) опублікувати текст спростування, запропонований у позовній заяві; судові витрати покласти на відповідача. Відповідачка [PERSON] , діючи через представника адвоката Манзар Т.В., подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позову в повному обсязі. Зазначила, що зазначений у позові допис у соціальній мережі Facebook від 24.12.2024 був висловленням її суб`єктивної думки та емоційної оцінки поведінки позивачки, зробленої в контексті публічної дискусії, а не повідомленням про фактичні обставини. На думку відповідачки, використані вислови мають характер оціночних суджень, гіпербол і стилістичних прийомів, які відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» та п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 не підлягають спростуванню і не можуть вважатися недостовірними. Вона вказала, що чинне законодавство після 19.04.2014 не містить презумпції добропорядності, а тому позивач повинна довести наявність усіх елементів складу правопорушення, передбачених ст. 277 ЦК України, чого зроблено не було. Відповідачка також наголосила, що позивачка сама позиціонує себе як публічна особа та учасниця суспільно значимих процесів, а отже межі допустимої критики щодо неї є ширшими, що відповідає практиці ЄСПЛ та висновкам Верховного Суду у справах про захист честі, гідності та ділової репутації. Будь-яких принизливих тверджень про наявність у позивачки конкретного захворювання чи об`єктивних фактів відповідачка не поширювала, а спірний допис був емоційним оцінюванням. Відповідачка вважає, що позивачка не довела факту поширення саме недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. У резолютивній частині відзиву відповідачка просила відмовити в позові повністю та стягнути з позивачки понесені витрати на правничу допомогу. Представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій заперечує доводи відзиву та просить задовольнити позов повністю, обґрунтовуючи, що висловлювання відповідачки не є оціночними судженнями, а мають характер фактичних тверджень (викладені у стверджувальній формі, без маркерів суб`єктивної думки. Фраза «…і це факт» прямо вказує на констатацію, отже підлягають перевірці на істинність і спростуванню. Також зазначає, що позивачка не є «публічною особою» у розумінні закону. Навіть у разі протилежної оцінки межі допустимої критики перевищено, а поширені твердження принижують честь, гідність і ділову репутацію. Відсутність психологічних захворювань підтверджена довідкою. Заявлені відповідачкою витрати на правничу допомогу 15\~000,00 грн вважає необґрунтованими й не підтвердженими, оскільки договори не містять належного порядку розрахунків і приймання послуг, відсутній детальний опис робіт та належні платіжні документи, посилається на критерії співмірності за ст. 137, 141 ЦПК та практику Верховного Суду і ЄСПЛ. Представник відповідача [PERSON] , подала заперечення на відповідь на відзив, у яких повторно заперечила проти доводів позивачки та наполягла на відмові в позові. Зазначила, що саме позивач зобов`язаний довести факт поширення недостовірної інформації, її принизливий характер та причинно-наслідковий зв`язок між публікацією і порушенням особистих немайнових прав, однак подані позивачкою докази не є достатніми й належними для такого висновку. Вказала, що спірний допис у Facebook має характер оціночного судження. Окремо звернула увагу суду, що сама позивачка в позовній заяві називає себе публічною особою, волонтером і учасницею оборони держави, а тому до неї застосовуються ширші межі допустимої критики. У зв`язку з цим, просила: 1) відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю; 2) стягнути з позивачки на користь відповідачки витрати на правничу допомогу, підтверджені доданими документами. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] 13.06.2025 надійшла до Черкаського районного суду Черкаської області. Ухвалою судді Черкаського районного суду від 16.06.2025 справа передана за підсудністю до Соснівського районного суду м. Черкаси. Справа 10.07.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси та 11.07.2025 ухвалою судді відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача [PERSON] 08.08.2025 подано клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні. Представником відповідача [PERSON] 21.08.2025 подано відзив на позовну заяву. Представником позивача [PERSON] 26.08.2025 подано відповідь на відзив. Представником відповідача [PERSON] 31.08.2025 подано заперечення. Ухвалою суду, внесеною 15.10.2025 до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] щодо проведення судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Суд 31.10.2025 перейшов до стадії ухвалення рішення. Позиції сторін в судовому засіданні Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Акцентувала увагу на тому, що поширена інформація про позивача викладена у формі твердження та не містить будь-яких оціночних суджень. Отже, поширена інформація, яка стосується позивача містить відомості, які не відповідають дійсності, що підтверджується медичними довідками, факти є неправдивими, а тому така інформація є недостовірною. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі через те, що допис зроблений відповідачкою в Facebook є оціночним судженням. Пояснила, що спірний допис у Facebook є емоційним оціночним судженням, зробленим у відповідь на публікацію позивачки. Відповідачка побачила фото [PERSON] у бліндажі з собакою і під цим фото розпочалося активне обговорення. Враховуючи, що відповідачка особисто займається вивезенням тварин із району бойових дій, зокрема тварин, яких там залишають господарі, вона негативно сприйняла повернення з твариною до зони бойових дій і саме це обурення висловила у дописі. У зв`язку з цим вважає, що висловлювання не можуть бути предметом спростування. Також вказала, що сама позивачка у позовній заяві позиціонує себе як особу, яка бере участь в обороні держави та у волонтерській діяльності, тобто як публічну фігуру, а тому межі допустимої критики щодо неї є ширшими. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин На персональній сторінці користувача соціальної мережі Facebook, що належить [PERSON] (сторінка з ідентифікаційними ознаками « [PERSON] », у розділі «Про себе» зазначено про належність до БО «Благодійний фонд «Енімал хелп Черкаси»), було розміщено публікацію, яка містила текст та фотоматеріали, що дають можливість ідентифікувати [PERSON] як особу, до якої звернений цей допис. У тексті публікації, зафіксованому адвокатом позивачки, містилися зокрема висловлювання: «… [PERSON] в мене кидати каміння, але фразу « [PERSON] до бою готовий» може написати тільки не здорова людина» та «Хворим людям собак заводити не можна, це факт», а також були прикріплені зображення з облікового запису позивачки. Публікація була відкритою для перегляду невизначеним колом осіб, про що свідчать витяги (скріншоти) вебсторінки, долучені до матеріалів справи. Представником позивачки адвокатом Коломієць Т.О. 02.04.2025 здійснено фіксацію зазначеної публікації в мережі Facebook, про що складено відповідний акт, у якому відтворено посилання на сторінку відповідачки, текст допису, дату й час його розміщення, а також зафіксовано, що публікація містить фото та інформацію, яка стосується саме [PERSON] . В акті також зафіксовано, що сторінка, на якій розміщено спірний допис, пов`язана з особою [PERSON] , котра є керівником зазначеного благодійного фонду, що додатково ідентифікує автора публікації. З наданих позивачкою довідок медичного закладу від 12.05.2025 убачається, що [PERSON] проходила психіатричний огляд, за результатами якого даних про наявність у неї психічного захворювання, а також про вживання психоактивних речовин не виявлено. Факт розміщення спірного допису саме відповідачкою в ході розгляду справи не був спростований. Відповідачка і її представник не заперечують факт публікації та її авторство. Отже, судом установлено: 1) факт поширення 24.12.2024 у соціальній мережі Facebook публікації, доступної невизначеному колу осіб; 2) що у публікації позивачку можна індивідуалізувати як адресата допису; 3) що у публікації містяться висловлювання « [PERSON] в мене кидати каміння, але фразу « [INFO] до бою готовий» може написати тільки не здорова людина» та «Хворим людям собак заводити не можна, і це факт»; 4) позивачка надала медичний документ, який спростовує відомості про наявність у неї психічних розладів. Статтею 3 Конституції України, ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із ч. 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)\~поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Судом установлено факт поширення 24.12.2024 відповідачкою у соціальній мережі Facebook інформації, що стосувалася позивачки, була публічною й доступною невизначеному колу осіб. Разом із тим аналіз змісту спірного допису свідчить, що висловлювання відповідачки були зроблені в емоційній формі, містили суб`єктивну характеристику поведінки позивачки, були викладені в полемічній формі та не містили посилання на конкретний медичний діагноз чи інші перевірювані відомості про стан здоров`я позивачки. Використання фрази «…може написати тільки не здорова людина» та «…і це факт» у контексті допису саме по собі не трансформує оціночне судження в достовірне повідомлення про медичний стан особи, через те, що з тексту й ситуації вбачається, що автор вдається до критики, перебільшення й стилістичних засобів. З огляду на пояснення представника відповідача щодо причин написання [PERSON] відповідної фрази та виходячи з інших матеріалів справи, суд вважає переконливими доводи відповідача про те, що приводом для висловлювання є реакція на конкретну дію чи допис позивачки («фразу « [PERSON] до бою готовий»), тобто відповідачка не просто описує особу, а критикує її поведінку в мережі й предметом її висловлювання є не медичний стан позивачки, а неприйнятність, на її думку, такого ставлення до тварини. Відповідно до ст. 277 ЦК України судовому захисту підлягають лише недостовірні (фактичні) відомості, які можна перевірити на відповідність дійсності. Оціночні ж судження є вираженням суб`єктивної думки, а тому не можуть бути визнані недостовірними і не можуть бути спростовані в судовому порядку. Отже, у цій справі відсутній обов`язковий елемент складу делікту поширення саме недостовірної інформації в розумінні ст. 277 ЦК України. Те, що позивачка надала медичну довідку про відсутність у неї психічного захворювання, саме по собі не змінює правову природу оспорюваних висловлювань, оскільки поширене повідомлення не містило перевірюваного факту про постановку якого-небудь діагнозу, перебування на обліку, лікування тощо. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту, а саме визнання висловлювань недостовірними та зобов`язання спростувати їх, не може бути застосований до оціночних суджень. За наявності у позивачки відчуття приниження її честі та гідності вона вправі скористатися іншим передбаченим законом способом правом на відповідь або власне тлумачення у тому самому засобі поширення інформації (ст. 30 Закону України «Про інформацію»), а також, за наявності підстав звернутися із вимогою про відшкодування моральної шкоди. Отже, з огляду на те, що спірні висловлювання мають характер оціночних суджень, які не підлягають спростуванню, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Інші доводи сторін не спростовують зазначених висновків та не містять фактів чи доказів, які б змінювали правову оцінку встановлених судом обставин. При цьому, аналізуючи всі доводи позивача, суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», у якому зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не означає обов`язку детально відповідати на кожен довід сторін. Обґрунтування судового рішення є достатнім тоді, коли з нього вбачається, що суд дослідив усі ключові правові та фактичні питання справи, що й було зроблено у цьому провадженні. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до положень ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~141\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку пр відмову в задоволенні позову витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача. Що стосується вимоги відповідача про стягнення із позивача витрат на правову допомогу в розмірі 15\~000,00 грн, то суд зазначає таке. У відповіді на відзив представник позивача заперечила проти такого розміру, вважаючи його неспівмірним, завищеним та не обґрунтованим реальними витратами. Пунктами 1, 4 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1-3\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу суду подано копії договору від 08.08.2025 № 61 про надання правової допомоги, укладений між адвокатом Манзар\~Т.В. та [PERSON] , додатковий договір від 21.08.2025, квитанцію, відповідно до якої [PERSON] сплачено 15\~000,00 грн за надання юридичних послуг. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (п. 268). У постанові від 19.02.2024 у справі № 490/7096/21 та від 22.05.2024 у справі №\~205/5969/15-ц Верховний Суд вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд бере до уваги, що справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні, не вимагала значного обсягу процесуальних дій, участі у тривалих судових засіданнях чи підготовки складних доказових матеріалів. Разом із тим адвокатом здійснювалися відповідні процесуальні дії: складання позовної заяви, подання процесуальних документів (відзив, заперечення), прийнято участь у судових засіданнях, що об`єктивно підтверджує реальність наданих послуг. З огляду на це суд вважає обґрунтованим часткове відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved