Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

В червні 2025 позивач звернувся до Володимирського міського суду Волинської області до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №75277231, за умовами якого відповідачці надано в кредит кошти у розмірі 6 141,00 грн., строк позики - 22 дні, зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису X61Eo5N1jU, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу - [INFO] ) у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з довідкою про ідентифікацію, виданою позикодавцем, відповідачка [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , ідентифікована ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» одноразовий ідентифікатором: X61Eo5N1jU, час відправки ідентифікатора позичальнику:15.06.2021 05:43:17, електронна пошта, на яку направлено ідентифікатор: [INFO] . Того ж дня, позикодавець на виконання п.1 Договору позики №75277231 від 15.06.2021 року, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачці у власність грошові кошти в розмірі 6 141,00 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідачки № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи (ТОВ «ФК Фінекспрес», що підтверджується електронною платіжною інструкцією №0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf від 15.06.2021 року. Згідно листа №10/04/25-25 від 10.04.2025 року, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» підтвердило, що на банківський рахунок відповідачки на підставі платіжної інструкції №0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf перераховано кошти на виконання умов Договору позики №75277231. Згідно довідки № КД-000020649/ТНПП від 15.04.2025 року ТОВ «ФК Фінекспрес» (платіжна установа), підтвердила прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (код ЄДРПОУ 39861924), відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, укладеного між Компанією/ТОВ «ФК Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 15.06.2021 року, сума 6 141,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу 0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf. Згідно із п. 6.5 Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. У договорі позики встановлено строк позики 22 дні, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Враховуючи викладені вище умови Договору позики № 75277231 від 15.06.2021 року, та здійснені відповідачкою платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які складають - 2 111,00 грн., заборгованість останньої за договором позики складає 17 717,52 грн., з яких: 6 141,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 11 576,52 грн. - сума заборгованості за відсотками. Вказує, що відповідачка належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за Договором позики та заборгованості за процентами до теперішнього часу не виконала. В подальшому, 19.11.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» «1 та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» уклали Договір факторингу № 1911 від 19.11.2021 року, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75277231 від 15.06.2021 року. 03.04.2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» уклали Договір факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року, за умовами якого Позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №75277231 від 15.06.2021 року. Згідно з п.5.2. зазначеного вище Договору факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру Заборгованостей підтверджують факт переходу від Клієнта до Позивача/Фактора відповідних Прав Вимоги та є невід`ємними частинами цього Договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року до договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідачки на суму 19 452,85 грн., з яких: 6 043,33 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 13 409,53 грн. - сума заборгованості за відсотками. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет», заборгованість за договором позики №75277231 від 15.06.2021 року у розмірі 17 717,52 грн., з яких: 6 141,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 11 576,52 грн. - сума заборгованості за відсотками, з урахуванням здійснених відповідачкою платежів в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які складають - 2 111,00 грн. та судові витрати (сплачені судовий збір та витрати на правову допомогу). Ухвалою суду від 17.06.2025 року відкрито провадження у справі розгляд її постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи, задоволення клопотання позивача про витребування доказів, призначено судове засідання. За клопотанням відповідачки та її представника розгляд справи неодноразово судом відкладався. Представник позивача - адвокат Ткаченко Ю.О., документи про підтвердження повноважень якої містяться в матеріалах справи, в судове засідання не з`явилась подала суду письмову заяву, згідно якої доводи позовної зави підтримала та просила її задовольнити. Вказала, що позивачем надано усі належні, допустимі і достатні докази які підтверджують укладення спірного договору, отримання кредитних коштів відповідачкою, користування ними, розрахунок та нарахування відсотків за невиконання умов кредитного договору, а також перехід права вимоги за договором факторингу, просила суд слухати справу у її відсутності. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Омелянюк М.В., документи про підтвердження повноважень якого містяться в матеріалах справи в судове засідання не з`явились, від представника відповідача, адвоката Омелянюка М.В. через канцелярію суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, у яких останній заперечує проти вищевказаного позову в повному обсязі, оскільки вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в задоволенні цього позову з наступних правових підстав. В своїх поясненнях посилається на те, що відповідачка будь-яких договорів позики з позивачем та з первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» не укладала. Вказав також на відсутність факту набуття та переходу права вимоги за кредитним договором до TOB «Фінпром Маркет» як нового кредитора. Щодо нарахованої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, представник відповідача зазначає, що позивач визначив їх у більшому розмірі, аніж передбачено умовами договору, що свідчить що вказані відсотки були нараховані після закінчення строку дії договору. Також представник відповідача у своєму письмовому клопотанні зазначає що строк позовної давності по даним позовним вимогам сплинув, а тому просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Просить у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю TOB «Фінпром Маркет» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовити. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247ЦПКУкраїни у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, письмові пояснення та заперечення приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 15.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено Договір позики №75277231, за умовами якого відповідачці надано в кредит кошти у розмірі 6 141,00 грн., строк позики - 22 дні, зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Вказаний Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису X61Eo5N1jU, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу -vavramenko764@gmail.com) у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно листа №10/04/25-25 від 10.04.2025 року, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» підтвердило, що на банківський рахунок відповідачки на підставі платіжної інструкції №0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf перераховано кошти на виконання умов Договору позики №75277231. Згідно довідки № КД-000020649/ТНПП від 15.04.2025 року ТОВ «ФК Фінекспрес» (платіжна установа), підтвердила прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (код ЄДРПОУ 39861924), відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018 року, укладеного між Компанією/ТОВ «ФК Фінекспрес» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема 15.06.2021 року, сума 6 141,00 грн. за номером платіжної картки № [NUMBER] , номер платежу 0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. Згідно з довідкою про ідентифікацію, виданою позикодавцем, відповідачка [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , ідентифікована ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» одноразовий ідентифікатором: X61Eo5N1jU, час відправки ідентифікатора позичальнику:15.06.2021 05:43:17, електронна пошта, на яку направлено ідентифікатор: [INFO] Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). 15.06.2021 року позикодавець на виконання п.1 Договору позики №75277231 від 15.06.2021 року, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачці у власність грошові кошти в розмірі 6 141,00 грн. шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідачки № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи (ТОВ «ФК Фінекспрес», що підтверджується електронною платіжною інструкцією №0451b634-32e4-4073-82d7-1a51d88351bf від 15.06.2021 року. Згідно витребуваної судом інформації, судом встановлено, що на ім`я [PERSON] , в АТ КБ «ПриватБанк» емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Згідно виписки за даним договором відповідачці 15.06.2021 року зараховані кошти на карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) в сумі 6 141,000 гривень. Доказів того, що банківська картка з відповідним номером відповідачці [PERSON] не належить, матеріали справи не містять, а тому доводи представника відповідача щодо того, що його довірителька - [PERSON] не укладала договору позики на увагу суду не заслуговують, та спростовуються зазначеними вище доказами. Що стосується посилань представника відповідача на відсутність факту набуття та переходу права вимоги за кредитним договором до TOB «Фінпром Маркет» як нового кредитора, суд зазначає наступне. У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). З матеріалів справи видно, що 19 листопада 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами», укладений договір факторингу №1911. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору фактор передає грошові кошти, що дорівнює ціні продажу, в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові права вимоги до боржників зазначених в Реєстрі заборгованостей (Додаток №1 до цього Договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до фактора переходять всі права вимоги, які належали клієнту за кредитними договорами (право вимоги). 19 листопада 2021 року уповноважені представники ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» підписали акт прийому-передачі Реєстру заборгованостей та акт звірки взаєморозрахунків за Договором факторингу № 1911 від 19.11.2021 року. Згідно з Реєстром прав вимог №3 від 19 листопада 2021 року заборгованість [PERSON] за договором позики № 75277231 від 15.06.2021 року становить 19 452,85 гривень. 03 квітня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія управління активами», до якого перейшло право вимоги від «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», та ТОВ «Фінпром Маркет» укладений договір факторингу № 030-423-ФК. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ТОВ «Фінпром Маркет» передає грошові кошти, що дорівнює ціні продажу, в розпорядження ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступає ТОВ Фінпром Маркет» права вимоги до боржників зазначених в Реєстрі заборгованостей (Додаток №1 до цього Договору), в розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що ТОВ «Фінпром Маркет» переходять всі права вимоги, які належали ТОВ Фінансова компанія управління активами» за кредитними договорами (право вимоги). 03 квітня 2023 року уповноважені представники ТОВ «Фінпром Маркет» та ТОВ Фінансова компанія управління активами» підписали акт прийому-передачі Реєстру заборгованостей за Договором факторингу №030-423-ФК року та акт звірки взаєморозрахунків до Договором факторингу № 030-423-ФК від 03 квітня 2023 року. Згідно з Реєстром заборгованості від 03 квітня 2023 року заборгованість [PERSON] за договором позики № 75277231 від 15.06.2021 року становить 19 452,85 гривень. Аналіз наведених норм матеріального права та обставин справи дає підстави для висновку, що позивач набув у встановленому законом порядку право вимоги до відповідача за договором позики № 75277231 від 15.06.2021 року, укладеним між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою [PERSON] , а тому доводи представника відповідача в цій частині також не заслуговують на увагу суду. Щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами суд зазначає таке. Обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного кредитного договору такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з розрахунками заборгованості, наданими позивачем, заборгованість [PERSON] за договором № 75277231 від 15.06.2021 року складає 17717, 52 грн., з яких: 6141,00 грн. - тіло кредиту, 11576,52 грн. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] по відсотках, суд дійшов висновку, що він розрахований невірно і підлягає перерахунку, виходячи з наступного. Так, суд наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим, зі спливом строку кредитування, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит, виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Проте суд підкреслює, що зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання, зазначене є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року. Щодо посилання позивача на Правила надання грошових коштів у позику, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи договір позики, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, що долучено до справи. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в договорі позики позичальника, який безпосередньо підписаний останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, суд вважає, що Правила надання грошових коштів у позику, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами, шляхом підписання договору позики. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У справі, яка розглядається, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору № 75277231 від 15.06.2021 року та графіку розрахунків, строк користування кредитом становить 22 дні, термін дії договору - на строк, на який надано кредит. Відтак, в межах строку кредитування відповідач повинна була повернути кредит та сплатити відсотки і саме в межах цих строків має відбуватись нарахування відсотків, тоді як позивач надає розрахунки зазначених відсотків з їх нарахуванням в період з 16.06.2021 року по 05.10.2021 року, що не відповідає зазначеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду. Відтак, належним та узгодженим сторонами строком кредитування за кредитним договором № 75277231 від 15.06.2021 року є строк, зазначений у договорі та графіку - 22 дні, і саме в цей строк позивачем правомірно було нараховано проценти за користування кредитом. Отже, відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 договору позики №75277231 від 15 червня 2021 року сума кредиту становить 6 141,00 гривень, строк кредиту 22 дні (до 07.07.2021 року), базова процентна ставка 1,99 % в день. Виходячи із вказаних положень договору, розмір заборгованості по процентах за користування коштами буде становити 2 688,52 гривень (6 141,00 грн. х 1,99 % : 100 % х 22 дн. = 2 688,52 грн), і саме ця сума підлягає стягненню з відповідачки, а в решті позову щодо стягнення відсотків необхідно відмовити. Роздруківка із сайту ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/, належним доказом узгодження пролонгації дії договору бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з цими Правилами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи договір позики. Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила надання грошових коштів у позику, надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Доказів того, що відповідачка як позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту, позивач суду не надав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 зробила правовий висновок, що нарахування процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів є недопустимим. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 75277231 від 15.06.2021 року, оскільки остання порушила його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для обчислення давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Згідно ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено вище, кредитний договір № 75277231 від 15.06.2021 року строком на 22 дні. Оскільки загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, то позивач був у праві звертатися до суду в межах трирічного строку. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020,№ 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1423 від 23.12.2022, № 383 від 25.04.2023. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу Covid-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби(COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби(Covid-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають і строки позовної давності. Всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19). Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 679/1136/21, який відповідно положень ч. 4 ст.263 ЦПК України враховується судом під час розгляду даної справи. 15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності з 17.03.2022 року. Вказаним законом було доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року до 26 березня 2022 року, що неодноразово продовжувався, і діє на даний час. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 квітня 2023 року у справі №728/1765/21 (провадження №61-6640св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 (провадження №61-5238св22). Враховуючи вищезазначені норми, суд зазначає, що строки позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущені, тому у задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності необхідно відмовити. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Фінпром Маркет» витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. В ідповідно до положень ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Судом встановлено, що 01.11.2024 між адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною та позивачем ТОВ «Фінпром Маркет» було укладено Договір про надання правничої допомоги № 01-11/24, за умовами якого адвокат взяла на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги у спорі, який є предметом здійснення даного судового провадження. Як вбачається з витягу із акту прийому-передачі наданої правничої допомоги № 10-П від 20.03.2025 до вищевказаного правочину вартість правничої допомоги склала 3500,00 грн. та складається з наступного: складення позовної заяви 3000 грн.; вивчення матеріалів справи 500 грн. Згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 579933657.1 від 20.03.2025, ТОВ «Фінпром Маркет» здійснило адвокату Ткаченко Ю.О. оплату згідно акту № 10-П приймання наданої правничої допомоги від 20.03.2025 за Договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01.11.2024. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім цього, суд зазначає, що внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст.137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачем та його представником не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, попри ту обставину, що вони мали можливість в належний спосіб розпорядитися своїми процесуальними правами. Згідно з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з урахуванням того, що позов задоволений частково (49,83 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1 207,08 гривень (2 422,40 грн х 49,83 % /: 100 % = 1 207,08 грн).

Outcome: partial