Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування заявлених вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, посилається на те, що 28 липня 1999 року між позивачкою та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу подружжя мешкало у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана сторонами після укладення шлюбу. В подальшому, а саме: 18 травня 2004 року вони придбали житловий будинок, житловою площею 36.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу від 18.05.2004 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , а також Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3740352 від 02.06.2004 року. Після придбання вищевказаного житлового будинку, в період 2004-2005 роки, було проведено його реконструкцію, а саме: добудовано ще дві кімнати на фундаменті, добудовано другий поверх та збудовано на земельній ділянці гараж з підвалом. Після проведення реконструкції будинку, загальна площа 1-го поверху стала 97,6 кв.м., житлова 46,5 кв.м.; а загальна площа 2-го поверху стала 68,8 кв.м., житлова 36,1 кв.м., що підтверджується Технічним паспортом індивідуального житлового будинку в редакції 2005 року. В подальшому, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] від 07.06.2006 року, виданого Виконкомом Нікопольської міської ради, на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів: торгівельна зала 1 = 44,8 кв.м., вбиральня 2 = 1,4 кв.м., допоміжне приміщення 3 = 6,3 кв.м., допоміжне приміщення 4 = 4,6 кв.м., торгівельна зала 5 = 32,4 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10866785 від 07.06.2006 року, Технічним паспортом на вбудоване нежитлове приміщення, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23586280 від 27.06.2014 року. Крім того, після придбання вказаного житлового будинку, чоловіком позивачки [PERSON] , на підставі Рішення міськради № 46-З/V від 30.06.2006 року, на його ім`я було оформлено право власності на земельну ділянку, площею 0,0823 га, кадастровим номером 1211600000:03:013:0040, на якій розташований вищевказаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ № 571855 від 03.07.2006 року. Відповідно до Рішення Нікопольської міської ради VIII скликання № 33-40/VIII від 12.12.2023 року «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Нікополя, вулицю Михайличенка було перейменовано на вулицю Князя Святослава Хороброго. Крім того, в період шлюбу, а саме: в період 1999-2019 років, позивачкою та відповідачем було придбано транспортні засоби: мікроавтобус RENAUH TRAFIC, легковий автомобіль ВАЗ-2105 та два причепи, які були оформлені на ім`я чоловіка [PERSON] . При цьому, починаючи з червня - липня 2020 року, відносини між подружжям погіршились і вони між собою майже не спілкувались, однак, продовжували мешкати разом зі своїми повнолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, у 2021 році позивачка виїхала до Республіки Польща до своїх повнолітніх дітей і час від часу приїжджала додому в Україну. Спільні діти сторін виїхали до Польщі ще до погіршення відносин між сторонами, а у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у 2022 році, залишились там проживати. Враховуючи те, що позивачка з 2021 року зі своїм чоловіком майже не спілкувалась і відносин не підтримувала, в грудні 2024 року від своїх дітей дізналась про те, що відповідачем за його позовною заявою шлюб між ними було розірвано. В подальшому, через офіційний сайт «Судова влада» позивачка переконалась, що заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року шлюб між ними розірвано (справа № 182/2694/22 провадження № 2/0182/142/2023). Однак, враховуючи те, що на момент розгляду справи позивачка перебувала в Республіці Польща, будь-яких повісток чи повідомлень про розгляд справи не отримувала. Ні до подачі відповідної позовної заяви про розірвання шлюбу, ні після винесення рішення суду, відповідач [PERSON] не звертався до неї щодо вирішення питання про поділ спільного майна подружжя. При цьому, з часом, позивачці стало відомо від своїх друзів з міста Нікополь та від сусідів про те, що відповідач проживає з іншою жінкою в їх спільному будинку. На даний час у позивачки є підстави вважати, що відповідач має намір продати відповідне нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, чим унеможливить його поділ між сторонами. У зв`язку з цим представник позивача змушена звернутись до суду та просить ухвалити рішення, з урахуванням уточненої позовної заяви, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя: - незавершений об`єкт будівництва двоповерховий житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 82,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,0823 га, кадастровим номером 1211600000:03:013:0040, за адресою: [ADDRESS] ; - нежиле приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів), за адресою: [ADDRESS] ; - транспортний засіб марки Renault, модель Trafic Van, об`єм двигуна 2.0 dCi 115, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб Причеп ПГ МФ8304, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб Причеп ПФ 01, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, в порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності по 1/2 частині незавершеного будівництвом двохповерхового житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , позначеного, згідно Технічного паспорту від 04.09.2018 року (житловий будинок А, сарай - літня кухня Б, сарай б, вбиральня В, душ Г, гараж Д, навіс Е, навіс Ж, навіс З). В порядку поділу майна подружжя також визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності по 1/2 на частину земельної ділянки, площею 0,0823 га, кадастровим номером 1211600000:03:013:0040 за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини нежилого приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів), за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину нежилого приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів), за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя - спірного транспортного засобу, марки Renault, модель Trafic Van, об`єм двигуна 2.0 dCi 115, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 121 410, 00 грн. (сто двадцять одну тисячу чотириста десять гривень 00 копійок). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя - спірного транспортного засобу - Причеп ПГ [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 13 833,00 грн. (тринадцять тисяч вісімсот тридцять три гривні 00 копійок). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , грошову компенсацію за 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя - спірного транспортного засобу - Причеп ПФ 01, державний реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 13 453,50 грн. (тринадцять тисяч чотириста п`ятдесят три гривні 00 копійок). А також зобов`язати [PERSON] виплатити [PERSON] у строк протягом п`яти робочих днів з дати набрання даним рішенням законної сили компенсацію 1/2 частини вартості транспортних засобів, а саме: грошові кошти в загальній сумі 148 696, 50 грн. (сто сорок вісім тисяч шістсот дев`яносто шість гривень 50 копійок) та, в порядку поділу майна подружжя, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на: - транспортний засіб, марки Renault, модель Trafic Van, об`єм двигуна 2.0 dCi 115, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб -Причеп ПГ МФ8304, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб - Причеп ПФ 01, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом цивільної справи: в сумі 9\~084 грн. 00 коп. витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 605 грн. 60 коп. - витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 7\~000 грн. 00 коп. - витрати щодо проведення оцінки майна та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн. 00 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.116-117). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, та своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористався, подавши через свого представника [PERSON] на адресу суду відзив на позовну заяву (а.с.127-130), згідно якого зазначила наступне. Так, в частині вимог щодо визнання за кожною із сторін справи по 1/2 частині житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , вважає зазначити наступне. В позовній заяві йдеться про те, що площа житлового будинку складає 166,4 кв.м., у тому числі, житлова площа 82,6 кв.м. Водночас, відповідно договору купівлі-продажу, житлова площа будинку складає 36,4 кв.м. При цьому, пунктом 8 розділу ІІІ Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03.07.2018 року № 158 встановлено, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації (прийняття в експлуатацію) є одним із юридичних фактів у юридичному складі, який потрібен, щоб почати експлуатацію об`єкта (почати користуватися) та для здійснення наступного юридичного факту оформлення права власності на об`єкт, визнання та підтвердження державою права власності (державної реєстрації права власності на нерухоме майно). Подібний висновок у питаннях щодо процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно наведений у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13. Станом на поточну дату, об`єкт, про який вказано у позові, у встановленому законом порядку не зареєстровано. При цьому, технічний паспорт, доданий до позову, є техпаспортом старого зразка і не є одним із документів, потрібних для проведення реєстраційних дій. Отже, слід зазначити, що об`єкт, про який вказано у позові, не прийнятий в експлуатацію і право власності на нього не виникало. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування». Згідно ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Тобто, обставини, на які посилається позивач, ним не доведені, адже мають доводитись відповідними документами про реєстрацію в установленому порядку права власності, яких позивач не надав і які на сьогодні не існують. В частині вимог щодо визнання за кожною із сторін справи 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0823 га, кадастровим номером 1211600000:03:013:0040, розташованої у [ADDRESS] , позов визнає. В частині вимог щодо визнання за кожною із сторін справи 1/2 частини нежилого приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів), за адресою: [ADDRESS] , позов не лише визнає, але й пропонує залишити за позивачем даний об`єкт. Разом з цим, при вирішенні питання щодо поділу транспортного засобу, марки RENAUH TRAFIC, просить визнати право особистої приватної власності за ним зі сплатою грошової компенсації позивачці її частини автомобіля та автомобільних причепів (подібна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 158/2229/16-ц). Разом з цим, при вирішенні питання щодо поділу транспортного засобу, марки ВАЗ 2105, слід зазначити, що цей автомобіль придбаний до укладення шлюбу (у 1998 року), тому не є об`єктом спільної власності подружжя. Тому, враховуючи вищевикладене, представник відповідача просить суд врахувати дані пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву, та ухвалити рішення, у відповідності до вимог чинного законодавства. Суддя, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до наступного. Між сторонами виникли правовідносини стосовно поділу майна, що було набуте ними у шлюбі. Відповідно до\~ч.1 ст.69 СК України, дружина\~і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у\~добровільному або судовому\~порядку.\~ Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст.325 ЦК України,\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Частиною 1 ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз`яснень, наданих у п.22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.1 п.22, абз.1 п.23, абз.1 п.24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК України\~та\~ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст.325 ЦК України,\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Як встановлено судом, 28 липня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, за час спільного проживання, сторонами було придбано рухоме та нерухоме майно, право власності на яке було зареєстровано за відповідачем по справі. На даний час між сторонами наявний спір, оскільки сторони, в порядку досудового розгляду, спір вирішити не змогли, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6\~ ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обов`язок доведення позовних вимог, цивільним процесуальним законом покладено на позивача. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~ передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, при вирішенні питання щодо поділу спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. Так, зокрема, предметом поділу є наступне майно: - нежиле приміщення, загальною площею 89,5 кв.м. (вбудоване нежитлове приміщення магазину промислових товарів), за адресою: [ADDRESS] ; - транспортний засіб марки Renault, модель Trafic Van, об`єм двигуна 2.0 dCi 115, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб - Причеп ПГ МФ8304, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; - транспортний засіб - Причеп ПФ 01, державний реєстраційний номер [NUMBER] , яке, у відповідності до поданих документів, належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу - в рівних частках кожному із подружжя. Однак, судом, при ухваленні рішення в цій частині, враховується та обставина, що стороною позивача заявлена вимога щодо поділу майна подружжя, яке фактично є неподільною річчю. Відповідно до ч.1,2\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1.3\~ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З наведеного вище судом встановлено, що транспортний засіб, марки Renault, модель Trafic Van, об`єм двигуна 2.0 dCi 115, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; транспортний засіб - Причеп ПГ МФ8304, державний реєстраційний номер [NUMBER] ; транспортний засіб - Причеп ПФ 01, державний реєстраційний номер [NUMBER] зареєстровані на ім`я відповідача, придбані в період шлюбу між сторонами та в період їх спільного проживання, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки, виходячи із положень\~ст.69-72 СК України,\~370-372 ЦК України\~виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Відповідач будь-яких доказів на спростування даного факту не надав Таким чином, з урахуванням вищевикладених вимог, а також посилань в позовній заяві та у відзиві на позовну заяву, вищевказане рухоме майно було придбано за час перебування сторін у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого вищевказане майно підлягає поділу. Відповідно до заявлених позовних вимог, представник позивача просить стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості зазначеного вище. Згідно ч.1\~ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70\~СК України передбачено, що, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень\~статті 71 СК України,\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень\~статті 71 СК України\~дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають, як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ ЦК України\~ (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу, застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у\~ статті 7 СК України\~засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої\~статті 365 ЦК України\~передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Стаття 364\~ЦК України передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої\~статті 71 СК України,\~як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про те, що зазначене майно набуте сторонами в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу в порядку статей\~70,\~71 СК України. З огляду на те, що спірне рухоме майно знаходиться в користуванні [PERSON] , позивачка ним не користується і дає свою згоду на отримання грошової компенсації, суд вважає, за можливе спірне рухоме майно залишити у власності відповідача, зі стягненням з нього на користь позивачки по справі грошової компенсації в загальному розмірі в сумі 148\~696 грн. 50 коп. Суд, при вирішені питання щодо стягнення відповідної суми, виходить з поданих документів та заявленої суми. При цьому, суд зауважує, що, в даному випадку, внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми не має місця, оскільки позивач не просить присудити грошову компенсацію за автомобіль другому із подружжя, а просить залишити транспортний засіб у користуванні відповідача та погоджується на грошову компенсацію вартості частки. Заявлена представником позивача вимога, яка полягає у зобов`язальному характері, задоволенню не підлягає, оскільки дана вимога суперечить вимогам чинного законодавства, бо питання щодо безпосереднього стягнення, у разі відмови від добровільної сплати боржником, повинно вирішувати в рамках ЗУ «Про виконавче провадження», тому суд вважає, що в цій частині слід відмовити з причини невірно обраного захисту порушеного права. Що стосується заявленої вимоги про поділ незавершеного об`єкта будівництва двохповерхового житлового будинку з надвірними будівлями,загальною площею 166,4 кв.м., житловою площею 82,6 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , а також земельної ділянки, площею 0,0823 га, кадастровим номером 1211600000:03:013:0040, за адресою: [ADDRESS] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача до позовної заяви було долучено договір купівлі - продажу від 18 травня 2004 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, з яких вбачається, що вищевказане нерухоме майно було придбано в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. При цьому, будинок було реконструйовано: добудовано кімнати на фундаменті та на земельній ділянці збудовано гараж, що, на думку позивачки, з урахуванням поданих доказів, дає підстави вважати, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча, представник відповідача вважає, що цей об`єкт є об`єктом незавершеного будівництва та поділу не підлягає. Суд, при вирішені питання в цій частині, виходить з поданих доказів та враховує практику Верховного Суду України, якою в Постанові від 28 жовтня 2019 року по справі №308/2695/16-ц звернено увагу, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто, речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. В цьому ж рішенні Верховний Суд також вказав, що, враховуючи ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, можливості визначити окремі частини і за умови можливості довести до кінця будівництво об`єкта незавершеного будівництва, такий об`єкт незавершеного будівництва може бути поділеним між подружжям з визначенням часток кожного на такий об`єкт. В Постанові від 03.12.2018 року по справі № 525/511/16-ц Верховний Суд також вказував, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Отже, об`єкт незавершеного будівництва може бути поділеним між подружжям до моменту введення його в експлуатацію, якщо його будівництво завершене або майже завершене, тобто, коли можна побачити, що це є саме нерухомим майном, а не грудою будівельних матеріалів. Іншою умовою для поділу такого майна є можливість його поділу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також той факт, що подружжя спільно 18 травня 2004 року придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , враховуючи позицію Верховного Суду України, зокрема, обсяг спільного нажитого майна та час придбання зазначеного майна, суд вважає, що наявні підстави для прийняття рішення про задоволення позову та визнання даного майна спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, як зазначено в п.18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, відповідно до положень ст.ст.81, 116\~ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельної ділянкою, переходить це право у розмірі частки права у спільному майні будинку, будівлі, споруди, у відповідності до\~статей 120 ЗК,\~377 ЦК України. Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, а також той факт, що стороною відповідача за час спільного проживання з позивачкою питання щодо визнання земельної ділянки особистою приватною власністю не визнавалось шляхом приватизації, суд, в даному випадку, приходить до висновку, що дана вимога також є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Тому, на підставі викладеного, а також з урахуванням того, що сторони в добровільному порядку не можуть домовитись про частки у майні, що є їх спільною сумісною власністю, поділ майна за взаємною згодою не відбувся та майнові права й обов`язки подружжя не були визначені, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки та її представника знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, та є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті\~133\~та частин 1, 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134\~ЦПК України\~визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка до позову, на підтвердження витрат на правову допомогу, долучила договір про надання правової допомоги № 3 від 14 січня 2025 року та додаток № 1 до договору про правову допомогу № 3 від 14 січня 2025 року. При цьому, в позовній заяві вимога щодо стягнення була заявлена в розмірі 20\~000 грн. 00 коп., а в документах, долучених до матеріалів справи, поданих 03 листопада 2025 року, містилось зазначення умови розрахунків переплата в розмірі 20\~000 грн. 00 коп. та безпосередньо вартість послуг адвоката взагалі відсутня, що фактично ставить під сумнів понесені витрати на правову допомогу. Окрім цього, стороною позивача до позовної заяви квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо) або інші докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.), що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, надані не були, що також є безумовною підставою для прийняття рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. При цьому, щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, вимога в частині сплати судового збору в загальному розміру в сумі 9 689 грн. 60 коп., а також 7\~000 грн. 00 коп. - витрати щодо проведення оцінки майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial