Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

У серпні 2025 року представник позивача звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за спожиту електричну енергію у розмірі 839,28 грн., що виник за період з грудня 2019 року по січень 2020\~року та судові витрати. В обґрунтування позову ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» зазначило, що за адресою: [ADDRESS] , було відкрито рахунок №\~ [NUMBER] на ім`я [PERSON] , яка є громадянкою рф. За вказаним особовим рахунком станом на 31.07.2025 існує заборгованість у розмірі 839,20 грн., що виникла за період з грудня 2019 року по січень 2020 року, яка досі не сплачена. За такого, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 06.08.2025 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та доданих до неї документів, а також розміщенням оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада». Направлена на її адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відмовився», що відповідно до статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Відповідач причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до пункту 13 розділу XVII Прикінцеві та перехідні положень Закону України Про ринок електричної енергії з 01.01.2019 ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» є електропостачальником, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії (згідно постанови НКРЕКП від 14.06.2018 № 429) та виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території Миколаївської області. Судом встановлено, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» відкрито особовий рахунок №\~ [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яка є громадянкою рф. Згідно довідки №08-14/1408/14 від 31.07.2025 про спожиту та оплачену послугу електропостачання за період з 01.12.2019 по 01.09.2020 за особистим рахунком №\~ [NUMBER] існує заборгованість у розмірі 839,28 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2025, право власності на квартиру [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 05.08.2025, відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру від 06.08.2025 та 03.11.2025 [PERSON] зареєстрованою за вищевказаною адресою та в Україні та не значиться. Позивачем до позову надано копію договору дарування від 09.11.1995, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] кВ. [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] та додано копію паспорту громадянина рф на ім`я [PERSON] . При цьому будь-яких відомостей про дату народження [PERSON] договір дарування від 09.11.1995 не містить. Також суду не надано доказів про зміну прізвища « [PERSON] » на « [PERSON] ». Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Вказана норма узгоджується із статтею 13 Конституції України, якою визначено, що власність зобов`язує. Отже чинне законодавство визначає обов`язок для власника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. Статями 68, 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору і в установлений строк. Положеннями статей 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Матеріалами справи не підтверджено, що відповідач була чи є власницею квартири [ADDRESS] у період утворення заборгованості перед ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» у сумі 839,28 грн., доказів реєстрації її місця проживання за вказаною адресою чи в Україні матеріали справи також не містять, як і не містять доказів того, що відповідач була споживачем послуг електропостачання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку статті 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed