Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-03 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Жага Є.Г., звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її баби [PERSON] на тимчасово окупованій території, мотивуючи свої вимоги наступним. [INFO] в м. Горлівці Донецької області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про смерть від 28 березня 2025 року № С-04782. Проте даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України. Також заявниця зазначила, що встановлення факту смерті баби їй необхідно для державної реєстрації смерті державним органом влади на території України, отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка. [PERSON] просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] в м. Горлівці Донецької області. Заявниця, її представник, повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, представник надав заяву про розгляд справи без їх участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що заперечень проти заяви [PERSON] не має. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Вимогами ч. 1 ст.\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ\~18\~жовтня 2000\~року №\~52/5 передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про пренатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи суд встановив, що [PERSON] є онукою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] , виданого 28 жовтня 1998 року Калінінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Горлівки Донецької області, копією народження батька [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 26 березня 1974 року відділом РАЦС м. Горлівка Донецької області, копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 05 грудня 2018 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 06 лютого 1995 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Син [PERSON] [PERSON] (батько заявниці) помер [INFO] (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 27 квітня 2011 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області). В жовтні 2025 року в м. Горлівці Донецької області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про смерть від 28 березня 2025 року № С-04782. Наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, від 25 квітня 2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» визнано тимчасово окупованою територію м. Горлівки. При розгляді цієї справи суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Враховуючи, що отримати свідоцтво про смерть баби на бланку українського зразка в м. Горлівці Донецької області, яке є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, заявниця не може, необхідно застосувати механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму\~ВСУ №\~5\~від 31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про встановлення\~фактів,\~що мають\~юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму\~ВСУ №\~15\~від 25\~травня 1998 року) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Таким чином, заявниця не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті своєї баби, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Встановлення факту смерті [PERSON] має для заявниці юридичне значення, оскільки дозволяє реалізувати свої спадкові права. За таких обставин, заява [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки вона є громадянкою України, її відносини з померлою підтверджені документами, які містяться в матеріалах справи. В довідці про смерть від 28 березня 2025 року № С-04782 заначено лише місяць та рік смерті [PERSON] жовтень 2025 року, тому необхідно встановити факт смерті [PERSON] , яка настала [INFO] в м. Горлівці Донецької області. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved