Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал», в особі представника Маслюженка М.П., який діє на підставі ордеру серії АЕ №1310920 від 19.08.2024р., звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути із [PERSON] на його (позивача) користь заборгованість за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р. в загальній сумі 43\~056,24 грн. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2\~422,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 7 200 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 06.03.2019р. між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №Р24.25984-004996992, на підставі якого відповідачці були надані кредитні кошти в сумі 30\~179грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, що передбачені договором. Внаслідок порушення відповідачкою умов повернення кредитних коштів в неї утворилась заборгованість в загальній сумі 43\~056,24 грн., з яких: 28\~920,91 грн. залишок заборгованості за основним боргом, 14\~135,33 грн. заборгованість за процентами. 16.11.2023р. між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Сонаті» був укладений договір факторингу №16/11-23, на підставі якого право вимоги до відповідачки перейшло до ТзОВ «ФК «Сонаті». 29.12.2023р. між ТзОВ «Фінансова компанія «Сонаті» та ТзОВ «Санфорд Капітал» був укладений договір факторингу №29/12-23, на підставі якого право вимоги до відповідачки перейшло до ТзОВ «Санфорд Капітал». Оскільки відповідачка не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р. в загальній сумі 43\~056,24 грн., судовий збір в розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7\~200грн. Від відповідачки заперечень проти позову не надходило. 29.09.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачем, в особі представника Маслюженка М.П., який діє на підставі ордеру серії АЕ №1310920 від 19.08.2024р., до суду подане клопотання від 24.10.2025р. (надійшло до суду 27.10.2025р.), в якому останній просить розглянути справу без участі представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Також зазначає, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] про час і місце розгляду справи повідомлялася шляхом надсилання судової повістки-повідомлення засобами поштового зв`язку за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання, яка не була вручена відповідачці з причин відсутності адресата за вказаною адресою. Додатково судом вживались заходи з повідомлення відповідачки шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на веб-сайті суду. Отже, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, відповідачка не з`явилася в судове засідання та не повідомила про причини неявки, внаслідок чого на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. 28.10.2025р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 06.03.2019р. між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] (позичальник) був укладений кредитний договір №Р24.25984-004996992 /а.с. 11-14/. Згідно умов вищевказаного договору кредитор надає позичальнику грошові кошти на поточні потреби у розмірі 30\~179 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), зі строком користування кредитом 36 місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних. Загальні витрати за кредитом 35\~598,25 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту 60\~643,06грн. (п.п. 1.1, 1,3 договору). В свою чергу відповідачка (позичальник) зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (п. 2.1 договору). 06.03.2019р. між ПрАТ «Страхова компанія «Уніка Життя» та [PERSON] укладений договір добровільного страхування життя №Р24.25984-004996992 /а.с. 15/. АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, а саме перерахувало відповідачці кошти в сумі 25\~044,81 грн. та сплатило страховий платіж у розмірі 5\~134,19 грн., що підтверджується копією ордеру-розпорядження №1 від 06.03.2019р. про виплату кредиту та копією ордеру-розпорядження №2 від 06.03.2019р. про сплату страхового платежу від [PERSON] /а.с. 22/. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором в неї утворилась заборгованість, яка згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р. станом на 16.11.2023р. становила 64\~416,94 грн., яка складається із: заборгованості за основним боргом (кредитом) 28\~920,91 грн., заборгованості за процентами 14\~135,33 грн., заборгованості за комісіями 21\~360,70 грн. /а.с. 25 /. 16.11.2023р. між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Сонаті» був укладений Договір факторингу №16/11-23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» за плату відступило ТзОВ «Фінансова компанія «Сонаті» права вимоги, які визначені в друкованому Реєстрі боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р., укладеним із [PERSON] /а.с. 26-36/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідачки складав 64\~416,94 грн., з яких: 28\~920,91 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 14\~135,33 грн. заборгованість за процентами, 21\~360,70грн. заборгованість за комісією /а.с. 33-35/. В подальшому,\~29.12.2023р.\~між ТзОВ\~«ФК «Сонаті»\~та ТзОВ\~«Санфорд Капітал»\~був укладений\~Договір факторингу\~№ 29/12-23,\~відповідно до\~умов якого\~до ТзОВ\~«ФК «Сонаті» за плату відступило ТзОВ «Санфорд Капітал» права вимоги, які визначені в друкованому Реєстрі боржників, в тому числі і право вимоги заборгованості за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р., укладеним із [PERSON] /а.с. 37-47/. На момент укладання такого договору розмір кредитної заборгованості відповідачки складав 64\~416,94 грн., з яких: 28\~920,91 грн. заборгованість за сумою (тілом) кредиту; 14\~135,33 грн. заборгованість за процентами, 21\~360,70 грн. заборгованість за комісією /а.с. 44/. Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р., то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За матеріалами справи судом встановлено, що між АТ «Ідея Банк» та відповідачкою був укладений кредитний договір №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р, на підставі якого відповідачкою 06.03.2019р. були отримані кредитні кошти в загальному розмірі 30\~179 грн., які вона зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів, але в порушення умов договору не зробила цього. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у кредитному договорі №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р. і вона користувалася такими кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за вищевказаним договором в загальному розмірі 43\~056,24 грн., з яких: 28\~920,91 грн. залишок заборгованості за основним боргом, 14\~135,33 грн. заборгованість за процентами /а.с. 25/. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов кредитного договору №Р24.25984-004996992 від 06.03.2019р. відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернула і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості є обґрунтованими. При цьому, варто звернути увагу, що, відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 422 грн. 40 коп. /а.с. 7/ та оплат послуг правової допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України позивачу за рахунок відповідачки необхідно відшкодувати витрати, пов`язані з оплатою судового збору в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідачки витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 7\~200 грн. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. В той же час, при ухваленні рішення про стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги №1/04 від 01.04.2024р., укладений з Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС», реєстр боржників від 01.04.2025р., акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги №5 від 05.05.2024р., свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ДП №3332 від 28.04.2017р /а.с. 48-57/. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч. 4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved