Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-05 00:00:00

25 липня 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Свої вимоги обґрунтував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої залишився спірний житловий будинок. Він відповідно до вимог ЦК УРСР (1963р.) вступив в управління та володіння спадковим майном. Оскільки нотаріусом надано роз`яснення про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину через її неприйняття у встановлений законом строк, він змушений звернутися з позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явився. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] та його матір`ю є [PERSON] (а.с. 25). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 27), після її смерті спадкову справу не заведено (а.с. 92). За змістом договору купівлі-продажу 28 квітня 1987 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 4-5). Судом також встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , на території домоволодіння знаходився житловий саманний будинок літ. «А-1» площею 9,7 кв. м та сарай літ. «Б». У 1991 році, відповідно до Рішення виконкому Очаківської міської ради № 204 від 27 червня 1990 року, будівлі були знесені, а домоволодіння реконструйовано. На його місці було збудовано двоповерховий житловий будинок з піноблоку та цегли загальною площею 81,00 кв. м, житловою площею 52,5 кв. м, цегляний погріб, а також облаштовано сходи та замощення (а.с. 14, 14 зворотний бік). За змістом заповіту, посвідченого Першою Очаківською державною нотаріальною конторою, копію якого надано Державним нотаріальним архівом Миколаївської області, [PERSON] заповіла належний їй житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 95). Аналіз наведених доказів свідчить про те, що позивач фактично після смерті матері прийняв спадщину в управління та фактичне володіння спадковим майном, що підтверджується реконструкцією та забудовою за рішенням виконкому Очаківської міської ради № 204 від 27 червня 1990 року та здійсненим у 1991 році будівництвом двоповерхового житлового будинку. Судом також встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є дружиною [PERSON] (а.с. 26). За життя дружина позивача - [PERSON] , набула у власність земельну ділянку площею 0,0271 га (кадастровий номер 4810300000:05:036:0014), що розташована у [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності було оформлено на підставі Рішення XXV сесії V скликання Очаківської міської ради № 23 від 24.10.2008р (а.с. 19). Після смерті [PERSON] зазначена земельна ділянка успадкована дочкою позивача - [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 88/2022 (а.с. 56-91). За змістом роз`яснення нотаріуса від 19 вересня 2023 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на спірний житловий будинок (а.с. 21). Вирішуючи спір, суд виходить з такого. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Правила Книги Шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (абзац 1 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Тлумачення статті 5, пункту 4 та абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України дає підстави для висновку, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до спадкових відносин, що виникають з моменту відкриття спадщини, абзацом першим пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності. Аналогічний висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі №671/22/19. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном. Таким чином, для визначення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 631/1153/13-ц (провадження № 61-26750св18) зазначено, що «згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась». Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно. Згідно з пунктом 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Зазначене кореспондується з пунктами 3.3, 3.4 Розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Так, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що [PERSON] вступив в управління майном після смерті [PERSON] , а отже прийняв спадщину в розумінні статті 549 ЦК УРСР. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Недопустимими є\~докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом\~(частина\~перша статті\~78\~ЦПК України ). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав довів належними, допустимими та достатніми доказами факт вступу в управління майном після смерті матері (відповідно до ЦК УРСР), суд дійшов висновку про доведеність факту прийняття ним спадщини, а відтак і про обґрунтованість позовних вимог про визнання за позивачем права власності на житловий будинок в порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved