Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про компенсацію вартості частки відчуженого спільного майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказувала, що вона та відповідач з 10.08.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2024 розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами був придбаний автомобіль марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем. З відповіді ГСЦ МВС від 09.04.2024 позивачу стало відомо, що вище вказаний транспортний засіб відповідачем було відчужено на користь третьої особи на підставі договору купівлі-продажу № 3246/2024/4308496 від 09.02.2024, укладеного в ТСЦ № 3246. В той же час, будь-якої письмової згоди на відчуження відповідачем [PERSON] на користь третьої особи спірного транспортного засобу позивачем [PERSON] не надано. Про продаж транспортного засобу останній не було відомо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин у грудні 2023 року. Посилаючись на те, що відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості частки транспортного засобу марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, в порядку поділу спільного майна подружжя, у розмірі 133851,00 грн, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Ухвалою судді Путивльського районного суду Сумської області від 09.10.2024 відкрито провадження у даній справі та визначено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 21.04.2025 підготовче провадження у даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому зазначав, що, починаючи з 2020 року позивач проживає окремо від відповідача у Польщі. Подружні відносини були фактично припинені з цього часу. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження дійсної ринкової вартості та внесення позивачем грошових коштів на придбання спірного транспортного засобу. Спірний автомобіль придбаний відповідачем у кредит. За час роздільного проживання всі витрати, пов`язані з виплатою кредиту, здійснювалися виключно відповідачем з його особистих коштів. Крім того, висновок про вартість майна, наданий позивачем, є неналежним та недопустимим доказом, оскільки вказаний висновок не відповідає вимогам правових актів щодо оцінки майна. Вказаний висновок позиціонується стороною позивача як такий, що виготовлений для подачі до суду, проте, у ньому в порушення ч. 5 ст. 106 ЦПК України, не вказано, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Тому вказаний документ не є висновком експерта у розумінні цивільно-процесуального законодавства, а є лише одним з письмових доказів, який не має наперед визначеної сили, та має досліджуватися у сукупності з усіма іншими доказами та поясненнями, наданими учасниками справи. Таким чином, вбачається порушення порядку проведення огляду об`єктів дослідження, що взагалі унеможливлює прийняття до розгляду вказаного висновку як доказу по справі. У заяві від 16.12.2024 представник позивача зазначав, що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок них майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідач [PERSON] , укладаючи кредитний договір під час перебування у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , діяв за згодою останньої в інтересах сім`ї, що свідчить про те, що кредитні кошти та одержаний за рахунок них транспортний засіб марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, належать до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач, з урахуванням принципу змагальності сторін, жодним належним, достатнім та допустимим письмовим або іншим доказом не спростував ринкову вартість спірного транспортного засобу, яка є доведеною позивачем та зазначена за змістом висновку про вартість майна, наданого позивачем. Посилаючись на зазначене, представник позивача просив позов задовольнити. Представник відповідача у клопотанні від 07.03.2025 та заяві від 21.10.2025 зазначав, що висновок про вартість майна № 071024 від 07.10.2024 є неналежним та недопустимим доказом, оскільки вказаний висновок не відповідає вимогам правових актів щодо оцінки майна. Цей висновок позиціонується стороною позивача як такий, що виготовлений для подачі до суду, проте у ньому в порушення ч. 5 ст. 106 ЦПК України не вказано, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Тому вказаний документ не є висновком експерта у розумінні цивільно-процесуального законодавства, а є лише одним з письмових доказів, який не має наперед визначеної сили та має досліджуватися у сукупності з усіма іншими доказами та поясненнями, наданими учасниками справи. В судове засідання позивач не з`явилася, її представник надала на адресу суду письмову заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та її представника, позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник надав на адресу суду письмову заяву, в якій просив судове засідання, призначене на 21.10.2025 на 11-00 годину, провести без участі відповідача та його представника. При цьому зазначав, що позивач надав неналежний та недопустимий доказ висновок про вартість майна № 071024 від 07.10.2024, оскільки останній не відповідає вимогам закону щодо оцінки майна та ринкова вартість майна автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, є надмірно завищеною. В той же час, копія договору купівлі-продажу № 3246/2024/4308496 від 09.02.2024 на автомобіль марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, підтверджує факт того, що вказаний автомобіль був проданий відповідачем за 150000 грн, тобто фактична ринкова ціна цього автомобіля є 150000 грн. Тому сторона відповідача вважає, що неправомірно та незаконно стягувати з відповідача 1/2 вартості автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, ринкова ціна якого визначена не сумою, за яку відповідач фактично здійснив продаж автомобіля, а зробленим на замовлення позивача висновку про вартість майна № 071024 від 07.10.2024, який зроблений з порушенням норм законодавства та має явно завищену вартість спірного автомобіля. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 10.08.2010 сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.05.2024 було розірвано (а.с. 6-9). 25.11.2022 відповідачем [PERSON] було придбано автомобіль марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, який 09.02.2024 перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу № 3246//2024/4308496 від 09.02.2024, укладеного в ТСЦ 3246, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС від 09.04.2024 (а.с. 13). Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС від 14.01.2025, 18.12.2012 в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, позивачем [PERSON] було придбано автомобіль DAEWOO LANOS, який 06.08.2021 перереєстровано на нового власника в ТСЦ № 8043 (а.с. 43). Відповідно до письмових пояснень представника позивача від 17.01.2025, грошові кошти, отримані внаслідок відчуження зазначеного транспортного засобу, були використані позивачем та відповідачем в якості спільного сумісного майна подружжя для набуття транспортного засобу автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску (а.с. 41-42). Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем суду не надано. Згідно фотокопії висновку про вартість майна № 071024 від 07.10.2024 ринкова вартість автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, станом на 07.10.2024 становить 267702 грн. 00 коп. (а.с. 14-15). Вказаний висновок складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Х.О.», виконуючи роботи по експертній оцінці, оцінювач діяв на підставі свідоцтва ФДМУ № 591/2023 від 26.10.2023, [PERSON] сертифікована Фондом Державного майна України, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 8056 ПК від 03.07.2024. Оцінка проводилася із застосуванням бази, що відповідає ринковій вартості, використаний методичний підхід порівняльний. 09.02.2024 між відповідачем [PERSON] та третьою особою було укладено договір купівлі-продажу № 3246/2024/4308496, на підставі якого відповідач продав третій особі автомобіль марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , за ціною 150000 грн (а.с. 59). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного\~\~цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду у пунктах 23, 24 своєї\~постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)). Відтак, положеннями\~ст. 60 СК України\~визначено презумпцію, відповідно до якої, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 ЦК України). Частиною 1\~ст. 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1 та 3\~ст. 70 СК України\~визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно». З метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21). Тому позивач управі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно в період шлюбу. Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.12.2018 у справі № 607/4701/13-ц. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта\~статті 12 ЦПК України). Доводи відповідача про те, що дійсна ринкова вартість транспортного засобу встановлена в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля, а не висновком про оцінку майна, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. При цьому, клопотань про призначення експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля від відповідача не надходило. Крім того, відповідачем також не підтверджено належними та допустимими доказами, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню та з [PERSON] на її користь слід стягнути 133851 грн. 00 коп. компенсації вартості 1/2 автомобіля марки «Renault» моделі «Megane», номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2006 року випуску. В зв`язку з повним задоволенням позову слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved