Jurisdiction: civil
Date: 2025-11-02 00:00:00

28.10.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. в якому просить суд: 1) визнати недійсним договір іпотеки від 23.02.2018 року, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. за реєстровим №400, договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, серія та номер 858, виданий 17.07.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О.; 2) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №69087571 від 30.08.2023 року, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.12.2013 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого він надав [PERSON] у борг 300 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути його у строк до 01.03.2014 року. На підтвердження укладення договору позики, відповідач [PERSON] склав письмову розписку. Разом з тим, відповідач [PERSON] в узгоджений строк не повернув заборгованість, та шляхом перемовин вони з ним дійшли згоди про зменшення суми боргу, що підлягає поверненню. Так, 21.02.2017 року [PERSON] склав нову письмову розписку, в якій зобов`язався повернути йому 100 000,00 доларів США в строк до 01.03.2019 року. В узгоджений сторонами строк, відповідач [PERSON] не повернув йому борг у розмірі 100 000,00 доларів США, тому він був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. 01.12.2021 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у цивільній справі № 753/15835/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 100 000,00 доларів США, 3% річних в розмірі 171 913,56 грн. Рішення набрало законної сили 21.11.2022 року та не було скасовано судами апеляційної та касаційної інстанції. Вищевказане рішення суду було звернуто до примусового виконання і 24.01.2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. відкрито виконавче провадження № 70843057. 10.04.2023 року винесено постанову про арешт майна боржника. Під час здійснення примусового виконання рішення суду, приватним виконавцем було виявлено, що 23.02.2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено Договір іпотеки, предметом якого є: 1) житловий будинок, що належить відповідачу [PERSON] та розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2) земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:197:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Про ці обставини приватному виконавцю стало відомо лише 09.05.2024 року. Як вбачається зі змісту оскаржуваного договору, 23.02.2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, у відповідності до якого, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 2 490 609,55 грн., що на день укладення договору становить 92 000,00 доларів США. 30.08.2023 року, на підставі оскаржуваного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №69087571 від 30.08.2023 року, новим власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки за тією ж адресою став відповідач [PERSON] , на підставі договору іпотеки, що зазначений вище. Позивач переконаний, що оскаржуваний договір укладений відповідачами навмисно, з метою ухилення від виконання зобов`язань за договором позики, який укладений 21.02.2017 року та відповідно з метою неповернення боргу у розмірі 100 000,00 доларів США та відповідно містить ознаки фраудаторності. Як наслідок, перереєстрація нерухомого майна на нового власника ( [PERSON] ) перешкоджає проведенню виконавчих дій у виконавчому провадженні №70843057, оскільки іншого майна у власності відповідача [PERSON] , на яке можна звернути стягнення - немає. Крім того, позивач вважає, що під час укладення договору позики та договору іпотеки відповідачі умисно та суттєво занизили вартість спірного нерухомого майна, з 18,83 мільйони гривень до 3,36 мільйони гривень, з метою створення формальних підстав для повного погашення боргу за договором позики у розмірі 92 000,00 доларів США шляхом передання цього майна у власність іпотекодержателя. Таким чином, в оспорюваний договір іпотеки, і рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) про реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку вчинені на шкоду його правам та інтересам, внаслідок чого він змушений звертатися до суду (а.с. 1-250 т. 1, 1-3 т. 2). 26.12.2024 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з відзивом на позов, в якому просить суд відмовити в позові [PERSON] повністю. В обґрунтування посилається на те, що вартість предмету іпотеки встановлена ним з [PERSON] за їх згодою, що прямо передбачено законом. Вважає, що іпотечний договір не може бути визнаний недійсним, як фраудаторний, оскільки за своєю правовою природою внаслідок його укладення у іпотекодавця не змінюється його майновий стан. В даному випадку між відповідачами укладено саме іпотечний договір, який сам по собі ніяк не змінив майновий [PERSON] . Підстави недійсності договору, на його думку, мають існувати саме на дату його укладення, а не в майбутньому. Оскільки [PERSON] тривалий час, а саме, до 22.08.2023 р. (дати звернення стягнення на предмети іпотеки) продовжував бути власником спірного майна, доводить відсутність у нього будь-якого наміру вчиняти фраудаторний правочин з метою ухилитись від виконання своїх зобов`язань перед іншим кредитором. Натомість, позивач ніяким чином не довів, що у [PERSON] станом на дату укладення спірного договору іпотеки, тобто станом на 23.02.2018 року, були відсутні грошові кошти на його рахунках, або інше майно, з огляду на що він усвідомлював, що таке майно заберуть за борги. На думку відповідача, очевидно, що протягом з 25.12.2013 року по 21.02.2017 року [PERSON] погасив позивачу [PERSON] заборгованість в сумі 200 000,00 доларів США, що свідчить про його намір погасити заборгованість. Зазначає, що між ним та відповідачем [PERSON] не має і ніколи не було якихось родинних, або дружніх стосунків. Ще 08.08.2013 року між відповідачами був укладений Договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у користування [PERSON] власні грошові кошти у сумі 1 198 950 грн., що еквівалентно 150 000 доларів США. Із вказаної суми [PERSON] повернув лише частину позики, еквівалентну 20 000,00 доларів США. Згодом, після чергового часткового повернення боргу у сумі, еквівалентній 38 000,00 доларів США, 23.02.2018 року сторони уклали новий Договір позики на залишок неповернутих коштів у розмірі 2 490 609 грн., що становило еквівалент 92 000 доларів США, із визначенням строку повернення протягом двох місяців. Для забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаним договором сторони домовилися про передачу в іпотеку належного [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки. Таким чином, [PERSON] набув статусу кредитора ще 08.08.2013 року, тобто задовго до виникнення спірних правовідносин із позивачем [PERSON] . Договір позики, укладений у 2018 році, фактично врегулював питання щодо повернення залишку непогашеної заборгованості між сторонами, а не створював нових фінансових зобов`язань. Спірний договір іпотеки був укладений між відповідачами за рік до дати виникнення заборгованості перед позивачем (02.03.2019 року), отже [PERSON] ніяк не міг усвідомлювати, що його нерухоме майно заберуть за борги, строк повернення яких настане тільки через рік - 02.03.2019 року. Жодних ознак фраудаторності договір іпотеки не містить. І під час укладення іпотечного договору, і під час здійснення реєстрації права власності, була проведена оцінка майна [PERSON] , а тому твердження про умисне заниження його вартості є лише припущенням позивача. Даним позовом [PERSON] намагається порушити права заставного (іпотечного) кредитора з метою задовольнити власні вимоги, що не відповідає завданню цивільного судочинства (а.с. 33-79 т. 2). 26.12.2024 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з відзивом на позов, в якому просить суд відмовити в позові [PERSON] повністю. В обґрунтування посилається на те, що в серпні 2013 року [PERSON] йому була надана сума позики в розмірі еквівалентному 150 000 доларів США., яка не була повернута в повному розмірі. В зв`язку з чим, 23.02.2018 року сторони переуклали Договір позики, визначивши заборгованість в сумі непогашеної заборгованості 2 490 609 грн., що еквівалентно 92 000,00 доларів США. Отже, на момент коли, як стверджує [PERSON] , ним було надано гроші у позику [PERSON] (25.12.2013 року), останній вже мав грошові зобов`язання перед [PERSON] . Сам по собі договір іпотеки від 23.02.2018 року зі змінами та доповненнями, який забезпечував існуюче грошове зобов`язання самого іпотекодателя (боржника), не є правочином, який безпідставно або сумнівно зменшує розмір його активів. Відтак, в діях відповідача-1 щодо укладення іпотеки, очевидно, відсутні ознаки зловживань. Водночас відповідач зазначає, що ніколи не позичав кошти у [PERSON] , про що він неодноразово зазначав в суді. До набрання законної сили рішенням у справі №753/15835/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, [PERSON] був переконаний, що в нього взагалі не існує ніякої заборгованості перед [PERSON] , оскільки кошти від останнього у позику він не отримував. Відтак, укладаючи договір іпотеки від 23.02.2018 року [PERSON] не мав на меті завдати шкоди інтересам інших своїх кредиторів. Також, звертає увагу суду на те, що нотаріус не може бути належним відповідачем у такій категорії спорів про скасування держреєстрації права власності. Крім того, раніше [PERSON] звертався до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №69087571 від 30.08.2023 р. Проте, Наказом Міністерства юстиції України зазначена скарга була відхилена, як необґрунтована, скільки не знайшли свого підтвердження доводи про допущені державним реєстратором порушення (а.с. 80-89 т. 2). 27.01.2025 року відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. звернувся до суду з відзивом на позов, в якому просить суд позовні вимоги залишити без задоволення та покласти на позивача всі судові витрати по справі. В обґрунтування зазначає, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду нотаріус не є стороною провадження (співвідповідачем) у подібних категоріях справ. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що коли позивач має спір з фізичними особами, які зареєстрували за собою право приватної власності, то позовні вимоги, спрямовані на скасування рішень про державну реєстрацію відповідних речових прав, не можуть бути звернені до приватних нотаріусів. 28.08.2023 року до нотаріальної контори ПН КМНО Русанюка 3.3., яка знаходилася за адресою: [ADDRESS] , звернувся відповідач [PERSON] з проханням провести реєстраційну дію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо реєстрації за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:90:197:0021, у рамках процедури, передбаченої у статті 37 Закону України «Про іпотеку». Приватним нотаріусом було отримано від заявника усі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі статей 35 та 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку державної реєстрації. В ході перевірки встановлено, що на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером: 8000000000:90:197:0021 було накладено арешт приватним виконавцем Ляпіним Д.В. в рамках виконавчого провадження № 63698292 від 20.11.2020 року, відкритого на виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 15.10.2020 року у справі №753/15835/20 про забезпечення позову. Поряд з тим, згідно з чинним на момент звернення законодавством (яке продовжує бути чинним на час розгляду справи) вищезазначена обставина не може бути підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав або відмови в державній реєстрації. Іпотекодержатель має переважне право на задоволення своїх майнових вимог за рахунок предмета іпотеки, а також те, що іпотека була зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження раніше арешту, були відсутні підстави для зупинення чи відмови в державній реєстрації права власності, а отже, рішення, прийняті приватним нотаріусом за результатом розгляду заяви, поданої [PERSON] , є законними та не можуть бути скасованими. Слід зазначити, що позивач вже оскаржував 27.06.2024 року рішення приватного нотаріуса до Центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України. За результатами розгляду скарги наказом Міністерства юстиції України № 1982/7 від 05.08.2024 року позивачу було відмовлено у задоволенні скарги від 27.06.2024 року, «оскільки рішення від 30.08.2023 №69087571 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка Золтана Золтановича відповідає законодавству у сфері державної реєстрації прав». Таким чином законність дій приватного нотаріуса вже підтверджена органом, на який покладені спеціальні функції по контролю у сфері державної реєстрації прав (а.с. 106-133, 145-171 т. 2). 03.01.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з відповіддю на відзив, у якій зазначив, що відповідач [PERSON] не здійснював погашення заборгованості за договором позики у розмірі 200 000,00 доларів США, а докази, які надані до позову є належними та допустимими (а.с. 90-102 т. 3). 19.06.2025 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності (а.с. 111-116 т. 3). 26.06.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду із запереченням на заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 119-120 т. 3). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначене підготовче судове засідання (а.с. 6 т. 2). Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті (а.с. 27 т. 3). У судовому засіданні представники позивача [PERSON] адвокати Кіян А.В. та Федько Т.В. підтримали позов з підстав, викладених у ньому. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Корабельников Є.Г. заперечував проти позову, з підстав викладених ним у відзиві. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У судове засідання відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з клопотанням в якому просить суд здійснювати розгляд справи без його участі (а.с. 210-212 т. 2). Заслухавши представників сторін, експерта Свістунова І.С., дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим. Перш за все, суд зауважує, що нотаріус не є належним відповідачем у справі, оскільки не є стороною спорюваного правочину. 25.12.2013 року відповідач [PERSON] склав письмову розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , 25.12.2013 року взяв у борг у [PERSON] для особистих потреб 300 000,00 (триста тисяч доларів США), які зобов`язуюсь повернути до 01.03.2014 року» (а.с. 36 т. 1). 21.02.2017 року відповідач [PERSON] склав письмову розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] , підтверджую, що станом на 21.02.2017 року я узгодив з [PERSON] загальну суму свого боргу у розмірі 100 000,00 (сто тисяч доларів США), будь-яка інша заборгованість у мене перед [PERSON] відсутня. Строк повернення коштів до 01.03.2019 року. Дана розписка замінює мою власну розписку від 25.12.2013 року» (а.с. 37 т. 1). 23.02.2018 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики, у відповідності до якого [PERSON] надав [PERSON] у борг суму позики у розмірі 2 490 609,55 грн., що на день укладення договору становить 92 000,00 доларів США. На виконання умов Договору позики, 23.02.2018 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено Договір іпотеки (а.с. 154-161 т. 1). У відповідності до п. 1.3. Договору, даним договором забезпечується виконання зобов`язань позичальника/іпотекодавця по поверненню позикодавцю/іпотекодержателю суми позики, сплаті іншої заборгованості, платежів і санкцій, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання, включаючи як зобов`язання, передбачені договором позики, так і будь-якими додатковими угодами про внесення до нього змін, в тому числі щодо договору позики, пені, штрафу, строку дії договору позики, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов позики. Предметом іпотеки є: 1) житловий будинок, загальною площею 436,20 кв.м., житловою площею - 134,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2) земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:197:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Того ж дня, 23.02.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесено відповідні записи (а.с. 161 т. 1). В узгоджений сторонами строк, відповідач [PERSON] не повернув йому борг у розмірі 100 000,00 доларів США, тому [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. 01.12.2021 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва у цивільній справі № 753/15835/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 100 000,00 доларів США, 3% річних в розмірі 171 913,56 грн. (а.с. 101-105 т. 1). Вказане рішення суду набрало законної сили 25.09.2023 року та не було скасовано судами апеляційної та касаційної інстанції (а.с. 106-109, 110-116 т. 1). 24.01.2023 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. відкрито виконавче провадження № 70843057 (а.с. 117 т. 1). 17.07.2023 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, в частині зміни особистих даних [PERSON] (а.с. 162-163 т. 1). 28.08.2023 року відповідач [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка 3.3. із заявою за №56813441 (а.с. 190-191 т. 1) 30.08.2023 року державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк 3.3. вирішив провести державну реєстрацію прав за заявою [PERSON] від 28.08.2023 року (а.с. 192 т. 1). 28.08.2023 року, на підставі Договору іпотеки від 23.02.2018 року, який укладений [PERSON] та [PERSON] , здійснено реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 436,20 кв.м., житловою площею - 134,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , за номером відомостей про речове право: 51553213, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 344744602 від 30.08.2023 року (а.с. 193 т. 1). 28.08.2023 року, на підставі Договору іпотеки від 23.02.2018 року, який укладений [PERSON] та [PERSON] , здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:90:197:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (а.с. 149-153 т. 1). Відповідно до п. 5.4.4. Договору іпотеки від 23.02.2018 року, за вибором іпотекодержателя ( [PERSON] ) застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: - за рішенням суду; - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; - відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яка міститься у цьому договорі; - продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу; - у будь-який інший спосіб на розсуд іпотекодержателя, що не суперечить чинному законодавству (а.с. 154-161 т. 1). Відповідно до абз. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Аналогічна позиція викладена у пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19). Системний аналіз положень статті 572, частини 1 статті 576 ЦК України, статті 1, частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку" свідчить, що за своє правовою природою іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, з урахуванням чого не може існувати самостійно без основного зобов`язання, а укладення договору іпотеки, як похідного від договору основного зобов`язання, не є підставою для виникнення майнових зобов`язань до моменту порушення виконання боржником основного зобов`язання за договором. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи. Отже, укладення договору іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором не зумовлює виникнення у заставодавця (іпотекодавця) майнових зобов`язань з моменту укладання такого договору та до моменту порушення боржником основного зобов`язання. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2023 року у справі № 910/13786/16 (910/10994/22). Наведений висновок є цілком очевидним, адже як свідчать приписи статті 572 ЦК України, статей 1, 3, 11 Закону України "Про іпотеку" метою укладення договору іпотеки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання основного зобов`язання забезпеченого цим договором, у разі невиконання якого боржником таке зобов`язання підлягає виконанню іпотекодавцем. Тобто іпотека є визначеним законним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання чим фактично обумовлюється її похідний (акцесорний) характер стосовно основного зобов`язання. Тобто, ЦК України, Закон України "Про іпотеку" закріплюють лише право іпотекодержателя (кредитора), у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. За частиною 1 статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Ураховуючи наведене, укладення договору іпотеки не зумовлює виникнення у іпотекодержателя майнових зобов`язань перед (іпотекодавцем), адже договір іпотеки за своє суттю є договором за яким виникають зобов`язання, які мають акцесорний характер стосовно основного зобов`язання. У даному випадку, основним зобов`язанням є Договір позики, укладений 23.02.2018 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] , виконання якого є предметом забезпечення іпотекою (а.с. 65 т. 2). При цьому позивачем не заявлено вимогу про визнання недійсним саме Договору позики від 23.02.2018 року. Оскільки судом не встановлено недійсності цього договору, не може визнаватися недійсним і похідний договір іпотеки, укладений на його забезпечення в той же день. Будь-які посилання на фраудаторність договору іпотеки, його укладення на шкоду позивачу [PERSON] не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки акцесорна природа іпотеки передбачає її невіддільність від дійсності основного зобов`язання. З огляду на викладене, вимога про визнання договору іпотеки недійсним є безпідставною та не підлягає задоволенню. Відтак, і похідна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки також не підлягає задоволенню. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. 19.06.2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Корабельніков Є.Г. подав письмову заяву про застосування строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи із змісту вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічна правова позиція вказана у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц,від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц,від 07.11.2018 року у справі №575/476/16-ц. З огляду на те, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, позовна давність у даному випадку не підлягає застосуванню. Щодо питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві зазначено, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 4 000,00 Євро. Крім того, позивачем понесено витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 2 422,40 грн. (а.с. 30 т. 1) та за заяву про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн. (а.с. 244 т. 2). У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача. Як убачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у поданих відзивах не зазначили орієнтовного розміру судових витрат та протягом розгляду справи не заявляли вимог щодо їх відшкодування, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Водночас, на виконання вимог пункту 8 частини третьої статті 178 ЦПК України, відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. у своєму відзиві зазначив орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції - 20 000,00 грн. Однак заяви про їх відшкодування та належних доказів понесення таких витрат суду не надано. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстав для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у даній справі немає.

Outcome: dismissed