Jurisdiction: civil
Date: 2025-10-29 00:00:00

Позивач 25.07.2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , мотивуючи позов тим, що 28.01.2016 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачкою був укладений Кредитний договір зі страхування житла позичальника та можливістю перенесення платежу №1869/7192ECLKB24PS2, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 19905,60 строком до 15.06.2018 року зі сплатою 12 % річних. 22.03.2018 між ПАТ «Платинум Банк» та позивачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за яким позивач набув право вимоги до відповідача за укладеним з ним кредитним договором №1869/7192ECLKB24PS2. Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості з урахуванням процентів за користування коштами, неустойки, трьох відсотків річних та інфляційних витрат. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача у сумі 55882,30 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1921 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 20000,00 грн. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.08.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 08.12.2020 року представником відповідачки подано відзив на позов, у якому вказав, що розрахунок позивача є завищеним, не відповідає фактичному розміру та суперечить наданим до позову документам, оскільки за кредитним договором відповідачка отримала кредит в розмірі 19905,60 грн., в позові зазначено про те, що з врахуванням часткового погашення заборгованість за тілом кредиту складає 15529,00 грн., а заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги становить 12326,63 грн. Тобто, фактично сума основного боргу (тіло кредиту та відсотки) складає 23769,45 грн., які відповідачка визнає. Щодо нарахування комісії, то вважає, що вона нарахована незаконно та має бути виключена із загальної суми, оскільки комісійна винагорода встановлена банком, а отже вказані кошти вже заплановані в суму процентної ставки і не можуть стягуватись додатково. Не погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат. Відповідачкою визнається загальна сума боргу в розмірі 27879,83 грн., просила звільнити від сплати пені в розмірі 5545,76 грн. 04.01.2020 року представником ТОВ «Женева» подано відповідь на відзив у якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.03.2021 року залучено до участі у справі правонаступника позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», підготовче засідання відкладено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду за суттю. 24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 577/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, який в подальшому було продовжено. Розпорядженням голови Верховного Суду №1/0/9-22 від 06.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ підсудну Херсонському міському суду Херсонської області. Рішенням Вищої ради правосуддя №566/0/15-23 від 30.05.2023 р. «Про відновлення роботи Херсонського міського суду Херсонської області, зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Херсонської області, відтермінування початку відновлення роботи Білозерського районного суду Херсонської області», зокрема вирішено відновити з 1 червня 2023 року роботу Херсонського міського суду Херсонської області, територіальну підсудність судових справ якого змінено розпорядженнями Голови Верховного Суду від 6 березня 2022 року № 1/0/9-22 (зі змінами, внесеними розпорядженням Голови Верховного Суду від 26 вересня 2022 року № 52), від 10 січня 2023 року № 2. Датою початку процесуальної діяльності, зокрема, Херсонського міського суду Херсонської області визначено 12 червня 2023 року. Після відновлення роботи суду, проведення інвентаризації, призначено розгляд справи. Представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомляла, в матеріалах справи наявний відзив. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 28 січня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір зі страхування житла позичальника та можливістю перенесення платежу №1869/7192ECLKB24PS2 (перенесення платежу Поштовий), за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на поточні потреби в сумі 19905,60 грн, строк кредитування 28 платіжних періодів; фіксована процентна ставка за користування кредитом 12,0000 % річних; комісія за надання кредиту 600,00 грн; комісія за обслуговування кредиту 518,00 грн; цільове призначення поточні потреби; дата повернення кредиту 15.06.2018 року. 22.03.2018 р. між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Женева» укладено договір №147 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Женева» набуло право грошових вимог до позичальників (боржників), що виникли на підставі кредитних договорів, зазначених у Додатку №1 до даного договору. Згідно Витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами вбачається, що ПАТ «Платинум Банк» відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Женева» за кредитним договором №1869/7192ECLKB24PS2 від 28.01.2016 року, залишок по тілу кредиту 25262,08 грн., залишок по відсотках в валюті кредиту - 8240,45 грн., залишок по комісіям 581,20 грн., залишок по пеням і штрафам 16166,20 грн. боржником за яким є [PERSON] 16 січня 2021 року між ТОВ "Фінансова компанія "Женева" та ТОВ "Вердикт Капітал" укладено договір №16/01-01-П про відступлення права вимоги та зміну кредитора, відповідно до якого ТОВ "Фінансова компанія "Женева" відступило ТОВ "Вердикт Капітал", а останнє набуло право вимоги за договором кредиту №1869/7192ECLKB24PS2, який укладено з [PERSON] . Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №1869/7192ECLKB24PS2 від 28.01.2016 року заборгованість [PERSON] станом на 08.07.2019 року (включно) становить 55882,30 грн. та складається з: заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) -15529,00 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 12326,63 грн; заборгованість по комісії 519,86 грн, заборгованість по пені - 14480,48 грн, 3 % річних - 1399,00 грн, інфляційне збільшення боргу 6081,57 грн, нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ 5545,76 грн, що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості перевіреним в судовому засіданні. За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Не є спірним та визнано відповідачкою у відзиві про укладення кредитного договору між нею та ПАТ «Платинум Банк». Відповідачка частково визнає позовні вимоги, а саме в частині тіла кредиту та відсотків в розмірі 23769,45 грн, з яких тіло кредиту 15529,00 грн, відсотки 8240,45 грн. Позивач в уточненій позовній заяві вказував на те, що заборгованість відповідачки за тілом кредиту, з урахуванням внесених нею платежів складає 15529,00 грн, що і визнається відповідачкою, та підтверджується розрахунком заборгованості, з огляду на що, вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідачки. Відповідачкою не визнаються нараховані відсотки в розмірі 12326,63 грн, заборгованість по комісії 519,86 грн, заборгованість з пені 14480,48 грн, та інші нарахування. З Витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Женева» за кредитним договором №1869/7192ECLKB24PS2 від 28.01.2016 року, вбачається відступлення права вимоги, зокрема в розмірі залишку по відсотках в валюті кредиту - 8240,45 грн. Тобто, станом на день відступлення права вимоги розмір заборгованості відповідачки за відсотками, розрахований банком склав 8240,45 грн, що визнається відповідачкою. В той же час, з розрахунку наданого до позову встановлено, що у наведеному розрахунку 12% міститься відомості про борг в розмірі 0,00 грн, а в розрахунку станом на дату покупки 22.03.2018 року зазначено про заборгованість за відсотками в розмірі 12326,63 грн. Тобто, вказані відомості протирічать один одному, а відтак, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача зазначених у витягу з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Женева» за кредитним договором №1869/7192ECLKB24PS2 від 28.01.2016 року в розмірі відсотків 8240,45 грн. Щодо інших заперечень відповідача, зокрема щодо комісії за надання кредиту. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачці, та за які банком встановлена щомісячна комісія, також ПАТ «Платинум Банк», а наразі його правонаступником не надано доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Відповідно до ч. 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. Крім того, у п.п. 31.29, 32.8 Постанови Велика Палата Верховного Суду у справі № 496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Пунктом 1.2 г кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту в розмірі 600 грн, п. д встановлено комісію за обслуговування кредиту 518,00 грн, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, з аналізу змісту зазначеного пункту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачці було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісії за видачу кредиту та за його обслуговування є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат, пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») Нарахування інфляційних втрат на суму боргу % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. В пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено та відповідачкою не оспорюється, що нею зобов`язання за кредитним договором своєчасно та в повному обсязі не виконано. В той же час, перевіряючи розрахунок 3% річних, інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що позивачем його розраховано не вірно, оскільки розрахунок проведено з 07.07.2016 року по 08.07.2019 року. За п. 1.2 ж кредитного договору, датою повернення кредиту є 15.06.2018 року, а відтак, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат має бути проведений з 16.06.2018 року (наступного дня за днем виконання зобов`язань. Розрахунок кредитним договором 3% річних, з позовом позивач звернувся 19.07.2019 року (дата на конверті надіслання позовної заяви), розраховує суд за період з 16.06.2018 року по 19.07.2019 року, тому кількість днів прострочення зобов`язання 398 днів, сума боргу 15529,00 грн. (задоволене судом тіло кредиту), відповідно 3% річних становить 507,99 грн. (15529,00 * 3%/100%/365 *398). Інфляційні втрати суд розраховує за формулою: відсоток інфляційних втрат помножений на суму боргу за відрахуванням суми боргу. При цьому, загальний відсоток інфляції розраховує шляхом помноження усіх індексів інфляції за період прострочення платежу. Розрахунок інфляційних витрат за кредитним договором: загальний відсоток інфляції, за період з липня 2018 року по липень 2019 року становить 1,377. Тому, інфляційні втрати становлять 5854,43 грн. (15529*1,377-15529,00). Враховуючи викладене, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 507,99 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5854,43 грн. Щодо розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, то у вказаній частині суд дійшов висновку про здійснення розрахунку з 16.06.2018 року (наступного дня після порушення зобов`язання) та до 19.07.2019 року (дата подання позовної заяви до суду), з врахуванням спеціального строку позовної давності в 1 рік та строк, в межах якого нараховується пеня до звернення до суду, а саме 6 місяців, судом проведено власний розрахунок та визначено, що за період 19.07.2018 - 06.09.2018р., кількість днів 50, розмір боргу 15 529,00 грн, розмір ставки НБУ \~ \~ \~ \~17,500%, подвійний розмір 35,000%, - 744,54 грн; за період з 07.09.2018 - 15.12.2018, кількість днів 100, сума боргу 15 529,00 грн, розмір ставки 18,000%, подвійна 36,000%, - 1 531,63, що разом становить 2276,17 грн, які і підлягають стягненню з відповідачки. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором, з врахуванням 3% річних, інфляційних втрат та подвійної облікової ставки НБУ в розмірі 32408,04 грн. Щодо витрат позивача на правничу допомогу. Позивачем заявлено про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 20 тис. грн. Право на професійну правничу допомогу гарантовано\~статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. У\~рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009\~зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. У відповідності до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частини першої-четвертої\~статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої наведеної норми права, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. У відповідності до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерій реальності витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерій розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 51 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна та інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. Витрати, які понесені стороною, документально доведені та обґрунтовані. Згідно з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа № 757/47925/15-ц, від 20 червня 2018 року справа № 127/1284/14-ц, від 27 червня 2018 року справа №554/9348/15-ц, від 25 липня 2018 року справа № 522/4198/17-ц, від 13 березня 2019 року справа № 283/2065/14-ц, від 20 березня 2019 року справа № 753/23491/16-ц, від 23 січня 2019 року справа № 552/2145/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 635/5462/17, від 31 січня 2019 року справа № 204/6539/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19 та від 28 квітня 2021 року у справі № 910/12591/18, суд касаційної інстанції зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення іншої сторони проти розподілу витрат на адвоката,

Outcome: partial